Kazuo Ishiguro, When We Were Orphans

Copyright © 2000 by Kazuo Ishiguro

All rights reserved.

© 2003, 2017 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4982-2

ISBN PDF: 978-973-46-4983-9

ISBN print: 978-973-46-7179-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: University of Southern California. Libraries ; © Nejron Photo/ Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KAZUO ISHIGURO s-a născut la Nagasaki în 1954 şi a imigrat în Marea Britanie în 1960. A debutat ca prozator la douăzeci şi opt de ani cu Amintirea palidă a munţilor, roman recompensat cu The Winifred Holtby Prize of the Royal Society of Literature şi tradus ulterior în treisprezece limbi. În 1986 i-a apărut al doilea roman, Un artist al lumii trecătoare, nominalizat în acelaşi an la Booker Prize, laureat al Whitbread Book of the Year Award şi tradus în paisprezece limbi. 1989 îi aduce lui Ishiguro, odată cu Rămăşiţele zilei, rîvnitul Booker Prize. În 1995 Ishiguro a publicat Nemîngîiaţii, urmat de Pe cînd eram orfani şi Să nu mă părăseşti. În acelaşi an Kazuo Ishiguro a primit distincţia Officer of the British Empire for Services to Literature şi în 1998 titlul de Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres din partea statului francez. În 2017 Ishiguro primeşte Premiul Nobel pentru Literatură.

pentru Lorna şi Naomi

Partea întîi

Londra, 24 iulie 1930

Capitolul unu

Era vara anului 1923, vara în care m-am întors de la Cambridge, cînd, în ciuda dorinţei mătuşii mele de a reveni în Shropshire, mi-am spus că viitorul mă aşteaptă în capitală şi am închiriat un apartament mobilat în Bedford Gardens, la numărul 14/B, lîngă Kensington. În amintirile mele este cea mai frumoasă vară din viaţa mea. După ani întregi în care stătusem tot timpul printre colegii mei, fie în timpul şcolii, fie la Cambridge, gustam în sfîrşit plăcerea de a fi de unul singur. Îmi plăceau parcurile londoneze şi tihna sălii de lectură de la British Museum. După-amiezi întregi, îmi îngăduiam plimbări pe străzile din Kensington, creionîndu-mi planuri de viitor şi oprindu-mă cînd şi cînd să mă minunez cum de poţi vedea aici, în Anglia, chiar în inima unui asemenea oraş, plante agăţătoare şi iederă urcînd pe faţadele tuturor acelor case frumoase.

Tocmai în timpul unei asemenea plimbări tihnite l-am întîlnit, din pură întîmplare, pe James Osbourne, un vechi prieten din anii de şcoală, şi, aflînd că sîntem vecini, i-am sugerat să-mi facă o vizită data viitoare cînd va mai trece pe acolo. Deşi pe atunci încă nu primisem nici un musafir în apartament, am formulat invitaţia cu deplină siguranţă de sine, explicîndu-i faptul că am ales locul cu mare atenţie. Chiria nu era mare, dar proprietăreasa mobilase încăperile cu un bun-gust care evoca un trecut victorian tihnit. În salonul luminat din plin în prima jumătate a zilei erau o sofa care se uza lent şi două fotolii comode, un bufet vechi şi o bibliotecă de stejar plină cu enciclopedii roase, care eram sigur că ar fi impresionat plăcut orice musafir. În plus, aproape imediat după ce am închiriat apartamentul, m-am dus la Knightsbridge şi am achiziţionat un serviciu de ceai stil regina Anne, cîteva pachete de ceai de bună calitate şi o cutie mare cu biscuiţi. Aşa că, într-o dimineaţă, atunci cînd Osbourne a trecut într-adevăr pe la mine, la cîteva zile după întîlnirea noastră, am putut să-i servesc o gustare, cu o siguranţă care nu trăda în nici un fel faptul că el era primul meu musafir.

În decursul primelor cincisprezece minute, Osbourne s-a plimbat cu neastîmpăr prin salon, felicitîndu-mă pentru locul ales, examinînd una şi alta şi uitîndu-se sistematic pe fereastră, doar pentru a scoate cîte o exclamaţie privind cele ce se petreceau jos, în stradă. În cele din urmă, s-a lăsat greoi pe canapea şi am putut discuta despre ce făcuserăm în ultimul timp – noi doi, dar şi foştii colegi de şcoală. Îmi amintesc că am vorbit un pic despre acţiunile sindicatelor, înainte de a ne antrena într-o dezbatere lungă şi plăcută despre filozofia germană, ceea ce ne-a permis să ne etalăm virtuţile intelectuale dobîndite la universitate. Apoi Osbourne s-a ridicat şi a început să măsoare încă o dată camera în lung şi-n lat, formulînd în tot acest timp diverse planuri de viitor.

— Ei bine, intenţionez să mă ocup de presă. Ziare, reviste, chestii de genul ăsta. Mă gîndesc să ţin chiar şi o rubrică. De politică, probleme sociale. Asta, după cum am spus, dacă nu mă decid să intru eu însumi în politică. Ei, Banks, tu chiar n-ai nici o idee despre ce vrei să faci? Uite, totul ne aşteaptă acolo – şi a arătat spre fereastră. Trebuie să ai tu ceva planuri.

— Aşa cred, i-am răspuns eu, zîmbind. Am eu ceva-ceva în minte. O să-ţi spun la timpul potrivit.

— Ia spune, ce ascunzi în mînecă? Hai, dă-i drumul! O să scot eu de la tine pînă la urmă.

Dar nu i-am dezvăluit nimic şi, în scurt timp, l-am atras din nou în dispute filozofice, despre poezie şi altele de genul acesta. Apoi, în jurul orei douăsprezece, Osbourne şi-a amintit brusc de un prînz în Piccadilly şi a început să-şi strîngă lucrurile. Cînd era pe punctul de plecare, s-a întors din prag şi a spus:

— Ei, bătrîne, uite ce voiam să-ţi zic. Diseară mă duc la o cină festivă în onoarea lui Leonard Evershott. Îl ştii tu, magnatul. O organizează un unchi de-al meu. Acum e cam tîrziu, dar mă întrebam dacă nu vrei să vii şi tu. Serios. Voiam să trec pe la tine de mai multă vreme, dar, uite, n-am ajuns. E la Charingworth.

Pentru că n-am răspuns pe loc, a făcut un pas spre mine şi a adăugat:

— M-am gîndit la tine pentru că mi-am adus aminte. Mi-am adus aminte cum tot mă luai la întrebări despre faptul că am „relaţii“. Hai, nu te preface că ai uitat! Mă interogai fără milă. „Ai relaţii? Ce înseamnă să ai relaţii?“ Ei bine, m-am gîndit că e o ocazie bună ca bătrînul Banks să vadă singur ce înseamnă să ai „relaţii“.

Apoi a scuturat din cap, de parcă şi-ar fi amintit ceva, şi a spus:

— Dumnezeule, ce pasăre ciudată mai erai şi tu la şcoală!

Cred că în acel moment am consimţit să răspund invitaţiei lui pentru seara aceea – o seară care, după cum voi explica, avea să se dovedească mult mai semnificativă decît mi-aş fi putut imagina în acea clipă – şi l-am condus, fără să trădez prin nici un gest resentimentul pe care mi-l treziseră aceste ultime cuvinte ale lui.

Supărarea mea s-a accentuat în clipa în care m-am aşezat. Cum s-ar spune, ghicisem imediat la ce se referise Osbourne. De fapt, tot timpul liceului auzisem în nenumărate rînduri că Osbourne este o persoană „cu relaţii“. Era o expresie care apărea nesmintit cînd era vorba despre el şi cred că am folosit-o şi eu cînd mi se părea că se potriveşte. Era, într-adevăr, o idee care m-a fascinat, anume faptul că, pe căi misterioase, era în relaţii cu cei din înalta societate, chiar dacă nu arăta şi nu se comporta diferit de noi, ceilalţi. Totuşi, nu-mi imaginez că „l-am interogat fără milă“, aşa cum pretinsese. E adevărat că mă gîndisem foarte mult la acest subiect cînd aveam paisprezece-cincisprezece ani, dar nu fusesem foarte apropiat de Osbourne în timpul şcolii şi, din cîte îmi amintesc, o singură dată am discutat această chestiune cu el.

Era o dimineaţă ceţoasă de toamnă şi amîndoi stăteam de ceva timp pe un zid scund care împrejmuia un han de ţară. Cred că eram prin clasa a cincea. Fuseserăm desemnaţi să stăm ca repere pe traseu la crosul din regiune şi îi aşteptam pe alergători să apară din cîmpul învecinat, cufundat în ceaţă, pentru a le indica direcţia corectă, pe un drum noroios. Mai trebuia să treacă un timp pînă ca aceştia să apară, aşa că noi doi pălăvrăgeam în tihnă. Sînt sigur că atunci l-am întrebat pe Osbourne despre „relaţiile“ lui. Osbourne, care, în ciuda exuberanţei sale, era modest din fire, a încercat să schimbe subiectul. Dar eu am insistat pînă cînd, în cele din urmă, a spus:

— Hai, Banks, las-o baltă. E absurd, n-ai ce analiza. Pur şi simplu cunoşti lume. Ai părinţi, unchi, prieteni de familie. Nu ştiu de ce e atît de greu de înţeles.

Apoi, dîndu-şi repede seama de ce spusese, s-a întors şi m-a luat de braţ.

— Îmi pare enorm de rău, bătrîne. Am fost total lipsit de tact.

Acest faux pas se pare că l-a afectat mai mult pe Osbourne decît pe mine. Şi, într-adevăr, nu-i imposibil să-i fi rămas pe conştiinţă în toţi aceşti ani, aşa că, invitîndu-mă să-l însoţesc în seara aceea la clubul Charingworth, încerca, într-un fel, să repare situaţia. Cum am zis, în acea dimineaţă ceţoasă nu m-a supărat deloc remarca lui, într-adevăr nechibzuită. De fapt, începuse să mă irite modul în care prietenii mei din şcoală deveneau serioşi doar la menţionarea absenţei părinţilor mei, tocmai ei, care se grăbeau să zeflemisească orice întîmplare neplăcută prin care trecea vreunul din noi. Oricît de ciudat ar părea, pe mine faptul că nu aveam părinţi şi nici o rudă mai apropiată în Anglia – cu excepţia mătuşii mele din Shropshire – încetase de multă vreme să mă deranjeze. Aşa cum le precizam deseori camarazilor mei, într-un internat ca al nostru toţi am învăţat să ne descurcăm fără părinţi, iar situaţia mea nu era întru totul singulară. Totuşi, cînd mă gîndesc acum la asta, s-ar putea ca o parte din fascinaţia mea faţă de „relaţiile“ lui Osbourne să fi fost legată de ceea ce resimţeam eu atunci ca fiind lipsa mea de legături cu lumea de dincolo de St. Dunstan. Nu aveam nici o îndoială că, atunci cînd va veni timpul, îmi voi face singur, încetul cu încetul, astfel de relaţii şi-mi voi croi drumul în lume. Dar se prea poate ca pe atunci să fi crezut că voi învăţa de la Osbourne ceva esenţial, ceva despre felul în care funcţionează aceste relaţii.

Dar cînd am spus mai devreme că acele cuvinte pe care mi le-a adresat Osbourne cînd a plecat m-au jignit, nu m-am referit la faptul că menţionase chestiunea aceea veche a „interogatoriului“. Mă afectase mai curînd remarca lui, aruncată în trecere, cum că fusesem „o pasăre ciudată în şcoală“.

Tot timpul m-a intrigat faptul că Osbourne spusese aşa ceva despre mine în acea dimineaţă, pentru că, din cîte îmi amintesc, eu m-am integrat perfect în viaţa de şcoală din Anglia. Nici chiar în primele săptămîni petrecute la St. Dunstan nu cred să fi făcut vreun lucru care să-mi creeze vreun sentiment de jenă. De exemplu, îmi aduc aminte cum din prima zi am stat şi-am observat o serie de gesturi pe care mulţi băieţi le făceau cînd vorbeau: îşi vîrau mîna dreaptă în unul din buzunarele hainei şi îşi înălţau sau coborau umărul stîng, într-un fel de dat din umăr, în loc de umeri, pentru a sublinia o anumită remarcă. Îmi amintesc limpede că am copiat acest gest chiar din prima zi cu atîta îndemînare, încît nici unul dintre colegii mei nu a remarcat vreo ciudăţenie sau vreo intenţie de ridiculizare.

Cam în aceeaşi manieră îndrăzneaţă am asimilat rapid şi celelalte gesturi, întorsături de frază şi exclamaţii populare printre colegii mei şi am deprins obiceiurile şi codurile de comportament mai subtile care domneau în noua mea lume. Desigur, mi-am dat seama suficient de repede că nu voi avea nimic de cîştigat, dacă-mi voi trăda – aşa cum făceam în mod repetat în Shanghai – ideile mele despre crimă şi depistarea ei. M-am reţinut atît de bine că, în al treilea an petrecut acolo, cînd a avut loc o serie de furturi şi toţi elevii se distrau făcînd-o pe detectivii, eu m-am alăturat lor doar de formă. Şi, fără îndoială, o rămăşiţă a aceleiaşi atitudini m-a făcut să nu-i dezvălui „planurile“ mele lui Osbourne, în dimineaţa în care m-a vizitat.

Totuşi, cu toată prudenţa mea, pot evoca cel puţin două situaţii din timpul şcolii care sugerează că, măcar din cînd în cînd, am coborît garda suficient pentru a lăsa să mi se ghicească ambiţiile. La vremea aceea am fost incapabil să explic aceste incidente şi nici astăzi nu mă simt mai pregătit să o fac.

Primul a avut loc atunci cînd am împlinit paisprezece ani. Robert Thornton-Browne şi Russell Stanton, bunii mei prieteni, mă luaseră la ceainăria din sat, unde ne simţeam bine şi mîncam prăjituri cu frişcă şi brioşe. Era o după-amiază ploioasă de sîmbătă şi toate celelalte mese erau ocupate. Asta însemna că, din trei în trei minute, tot mai mulţi săteni uzi leoarcă intrau, se uitau în jur şi aruncau priviri dezaprobatoare în direcţia noastră, de parcă ar fi trebuit să eliberăm imediat masa pentru ei. Dar doamna Jordan, proprietara, fusese întotdeauna prietenoasă cu noi şi în după-amiaza aceea, de ziua mea, simţeam că avem tot dreptul să ocupăm masa specială, de lîngă fereastra-foişor, cu vedere spre piaţa satului. Nu-mi amintesc acum prea multe din cele discutate în acea zi, dar după ce am mîncat pe săturate, cei doi camarazi ai mei s-au uitat unul la altul, apoi Thornton-Browne a căutat în ghiozdan şi mi-a oferit un pachet învelit în hîrtie de cadouri.

Cînd m-am apucat să-l deschid, mi-am dat repede seama că fusese înfăşurat în mai multe straturi de hîrtie, iar prietenii mei rîdeau în hohote de fiecare dată cînd îndepărtam un strat şi dădeam de altul. Aşadar, toate semnele indicau că voi găsi în cele din urmă un obiect ridicol. În cele din urmă am dat peste o cutie din piele patinată şi, cînd am desfăcut încuietoarea minusculă şi am deschis capacul, am văzut o lupă.

O am aici, în faţa mea. Aspectul nu i s-a prea schimbat de-a lungul anilor. Era la fel de uzată şi în după-amiaza aceea. Îmi amintesc că am remarcat acest lucru, împreună cu faptul că este foarte puternică, surprinzător de grea, iar mînerul de fildeş este crestat pe una din laturi de sus pînă jos. Nu am observat decît mai tîrziu – e nevoie de o a doua lupă pentru a citi ce este gravat – că a fost fabricată la Zürich, în 1887.

Am reacţionat cu un entuziasm nemăsurat. Am pus mîna pe ea, dînd la o parte vraful de hîrtii care acoperea suprafaţa mesei – presupun că, în entuziasmul meu, am lăsat cîteva hîrtii să plutească pînă pe podea – şi am început imediat să o încerc pe nişte pete minuscule de unt de pe faţa de masă. Experimentul m-a absorbit într-atît, încît cu greu mi-am dat seama că prietenii mei rîd exagerat, ca atunci cînd faci o glumă pe seama cuiva. Cînd mi-am ridicat privirea, venindu-mi în cele din urmă în fire, amîndoi se cufundaseră într-o tăcere suspectă. În acel moment, Thorton-Browne a chicotit fără tragere de inimă şi a spus:

— Ne-am gîndit că, dacă tot o să te faci detectiv, o să ai nevoie de aşa ceva.

Mi-am recăpătat imediat suflul şi am făcut pe grozavul, pretinzînd că totul fusese o farsă amuzantă. Dar îmi închipui că în acel moment cei doi prieteni ai mei nu mai erau siguri de intenţiile lor şi, cît am mai stat la ceainărie, n-am mai regăsit starea iniţială de bună dispoziţie.

Cum ziceam, lupa este aici, în faţa mea. Am folosit-o cînd am investigat cazul Mannering. Am folosit-o iar, de curînd, în timpul afacerii Trevor Richardson. Poate că lupa nu este tocmai instrumentul de bază al detectivului, aşa cum apare în mitologia populară, dar rămîne un instrument util pentru strîngerea anumitor probe şi cred că voi mai lua după mine, cel puţin o vreme, cadoul primit de ziua mea de la Robert Thornton-Browne şi Russell Stanton. Acum, în timp ce mă uit lung la ea, mă gîndesc la următorul lucru: dacă intenţia camarazilor mei a fost într-adevăr aceea de a mă sîcîi, ei bine, atunci cei păcăliţi sînt ei. Din nefericire, nu mai am cum să verific la ce s-au gîndit la vremea aceea, nici cum, cu toate precauţiile mele, mi-au intuit ambiţia secretă. Stanton, care şi-a dat o vîrstă falsă pentru a se putea înrola ca voluntar, a fost ucis în a treia bătălie de la Ypres. Din cîte am auzit, Thornton-Browne a murit de tuberculoză acum doi ani. Oricum, amîndoi au plecat de la St. Dunstan în clasa a cincea şi pierdusem de mult legătura cu ei cînd am auzit de moartea lor. Totuşi, încă mai ţin minte cît de dezamăgit am fost cînd Thornton-Browne a părăsit şcoala. Fusese singurul prieten adevărat pe care mi-l făcusem de cînd sosisem în Anglia şi mi-a lipsit mult la sfîrşitul perioadei petrecute la St. Dunstan.

A doua situaţie de acest gen care îmi vine în minte s-a petrecut cîţiva ani mai tîrziu, în cursul inferior, într-a şasea, dar nu îmi mai amintesc prea multe detalii. De fapt, nu-mi amintesc ce s-a întîmplat înainte şi după acel moment. Îmi aduc aminte doar cum am intrat într-o sală de clasă – în camera 15 a vechii abaţii – unde soarele îşi trimitea razele ca pe nişte săgeţi prin ferestrele cu coloane subţiri ale mănăstirii, dînd la iveală firele de praf suspendate în aer. Directorul nu sosise încă, dar se prea poate ca eu să fi venit mai tîrziu, pentru că îmi amintesc cum mi-am găsit colegii stînd deja în grupuri pe pupitre, bănci şi pe pervazul ferestrelor. Eram pe punctul de a mă alătura unui astfel de grup de cinci-şase băieţi, cînd s-au întors cu toţii spre mine şi am sesizat imediat că despre mine vorbiseră. Apoi, înainte de a apuca să spun eu ceva, unul din grup, Roger Brenthurst, a arătat spre mine şi a remarcat:

— Evident, este cam prea scund pentru un Sherlock.

Cîţiva au rîs, nu neapărat răutăcios, şi, din cîte ţin eu minte, asta a fost tot. Nu am mai auzit discuţii despre aspiraţiile mele de a fi un „Sherlock“, dar o bună bucată de timp după aceea am avut bătăi de cap, temîndu-mă că secretul meu ieşise la iveală şi devenise subiectul unor discuţii purtate pe la spatele meu.

Apropo, nevoia de a-mi exersa prudenţa cînd venea vorba de ambiţiile mele mi s-a imprimat cu mult înainte de a sosi la St. Dunstan. Asta fiindcă mi-am petrecut o mare parte din timpul primelor săptămîni în Anglia plimbîndu-mă pe terenul comunal de lîngă casa mătuşii mele din Shropshire şi punînd în practică, printre ferigile umede, diversele scenarii detectiviste pe care eu şi Akira le jucam împreună la Shanghai. Desigur că acum, pentru că eram singur, eram silit să joc şi rolurile lui. Mai mult, fiind conştient că pot fi văzut din casă, eram destul de precaut şi jucam aceste piese făcînd mişcări reţinute şi murmurînd replicile în şoaptă, într-un vădit contrast cu lipsa de inhibiţie cu care eu şi Akira ne obişnuiserăm să le interpretăm.

Cu toate acestea, precauţiile mele s-au dovedit insuficiente. Din mica mansardă în care locuiam, am auzit din întîmplare, într-o dimineaţă, ce vorbea mătuşa mea cu nişte prietene în salon. Ceea ce mi-a stîrnit curiozitatea a fost faptul că au coborît brusc vocile. M-am strecurat pe palier şi m-am aplecat peste balustradă.

— Pleacă ore întregi, am auzit-o eu. Nu-i deloc sănătos – un băiat de vîrsta lui, atît de cufundat în gînduri. Trebuie să înceapă să se gîndească la viitor.

— Evident, n-ai cum să te aştepţi la altceva! După toate cele prin care a trecut…

— N-are nimic de cîştigat din toate gîndurile astea pe care le cloceşte, a răspuns mătuşa mea. Are bani suficienţi şi în această privinţă e norocos. A cam venit timpul să privească spre viitor. Adică să pună punct acestor introspecţii.

Din ziua aceea am încetat să mai merg pe terenul comunal şi, în general, am avut grijă să evit alte manifestări ale „introspecţiei“. Dar pe vremea aceea eram încă foarte mic şi, în timpul nopţilor, stînd lungit în acea mansardă şi ascultînd scîrţîitul duşumelelor sub paşii mătuşii, care umbla prin casă să întoarcă ceasurile şi să vadă de pisici, jucam deseori în imaginaţie toate scenariile noastre detectiviste, aşa cum o făcusem împreună cu Akira.

Dar hai să revin la acea zi de vară, cînd Osbourne m-a vizitat în apartamentul meu din Kensington. Nu vreau să las să se înţeleagă faptul că observaţia lui, cum că fusesem „o pasăre ciudată“, m-a preocupat mai mult de cîteva clipe. De fapt, la puţin timp după ce a plecat Osbourne, am ieşit afară într-o stare de bună dispoziţie şi curînd puteam fi văzut în parcul St. James, plimbîndu-mă pe lîngă straturile de flori şi aşteptînd cu nerăbdare venirea serii.

Gîndindu-mă la după-amiaza aceea, mă intrigă faptul că, deşi aveam toate motivele să fiu puţin nervos, nu eram deloc, ceea ce este un exemplu tipic de aroganţă prostească, specifică primelor mele zile londoneze. Sigur că eram conştient că seara aceea anume va fi de o cu totul altă factură decît cele la care participasem la universitate, mai mult, că m-aş putea ciocni de o serie de obiceiuri care nu-mi erau familiare. Dar eram sigur că, datorită obişnuitei mele vigilenţe, voi trece peste orice fel de dificultăţi şi că, în general, mă voi achita satisfăcător. În timp ce mă plimbam în voie prin parc, grijile mele erau de o cu totul altă natură. Cînd Osbourne vorbise despre musafiri „cu relaţii“, am presupus imediat că printre aceştia se numără cel puţin cîţiva dintre cei mai importanţi detectivi ai zilei. Cred, deci, că mi-am petrecut o bună parte din acea după-amiază încercînd să mă gîndesc ce voi spune dacă voi fi cumva prezentat lui Matlock Stevenson sau poate chiar profesorului Charleville. Am repetat iar şi iar cum îmi voi prezenta ambiţiile – modest, dar cu o anumită demnitate – şi mi l-am imaginat cînd pe unul, cînd pe celălalt, manifestîndu-şi interesul patern, dîndu-mi tot felul de sfaturi şi insistînd să vin la el pentru a mă îndruma pe viitor.

Desigur, seara s-a dovedit a fi o serioasă dezamăgire, chiar dacă, aşa cum veţi vedea de îndată, s-a arătat a fi deosebit de semnificativă, dar din cu totul alte motive. Ce nu ştiam eu la acea dată era că în această ţară detectivii nu prea participă la sindrofii. Acest lucru nu se datorează faptului că nu sînt invitaţi. Propria mea experienţă recentă demonstrează că lumea mondenă încearcă tot timpul să-i atragă pe detectivii celebri ai zilei. Doar că aceşti inşi par a fi de cele mai multe ori nişte oameni serioşi, retraşi, devotaţi muncii lor şi lipsiţi de cea mai mică dorinţă de a se întîlni cu ceilalţi, nemaivorbind de „societate“ în general.

Cum zic, nu acest aspect l-am apreciat eu cînd am ajuns la clubul Charingworth în acea seară şi am urmat exemplul lui Osbourne, salutîndu-l cu vioiciune pe portarul îmbrăcat într-o uniformă somptuoasă. Dar, după ce am intrat în încăperea aglomerată de la primul etaj, m-am trezit repede la realitate. Nu ştiu exact cum s-a petrecut acest lucru – pentru că nu avusesem timp să identific precis persoanele prezente –, dar am fost traversat de un fel de revelaţie, care m-a făcut să înţeleg cît de prostească era toată agitaţia mea de dinainte. Mi s-a părut imediat de necrezut că mă aşteptasem să-i văd pe Matlock Stevenson sau pe profesorul Charleville tutuindu-se cu finanţiştii şi miniştrii pe care-i vedeam în jurul meu. Eram într-atît de copleşit de discrepanţa dintre festivitatea la care sosisem şi cea la care mă gîndisem în tot cursul după-amiezii, că mi-am pierdut curajul, cel puţin o vreme, şi, spre iritarea mea, cam o jumătate de oră nu am fost în stare să mă desprind de Osbourne.

Dacă mă gîndesc acum la seara aceea, sînt sigur că aceleiaşi stări de spirit agitate i se datorează faptul că multe, foarte multe aspecte mi se par a fi oarecum exagerate şi artificiale. De exemplu, cînd încerc acum să-mi amintesc încăperea, îmi apare neobişnuit de întunecoasă, în ciuda lămpilor, lumînărilor de pe mese şi a candelabrelor. Nici unul dintre aceste obiecte nu pare capabil să risipească întunericul atotcuprinzător. Covorul este foarte gros, aşa că pentru a te deplasa prin încăpere trebuie să îţi tîrăşti picioarele, iar în jurul meu sînt peste tot oameni cărunţi, în haine negre, care tocmai asta fac, cu umerii strînşi, aplecaţi, de parcă ar merge prin furtună. Şi chelnerii cu tăvi de argint se apleacă în timpul conversaţiilor în unghiuri neverosimile. În imaginea pe care o am în minte aproape că nu este nici o doamnă prezentă, iar cele pe care le văd par ciudat de rezervate, dispărînd imediat dincolo de pădurea de haine de seară negre.

Cum zic, sînt sigur că aceste impresii nu sînt precise, dar aşa mi-a rămas în minte seara aceea. Îmi amintesc cum stăteam aiurea, înţepenit de stîngăcie, sorbind mereu din pahar, în timp ce Osbourne conversa amical cu toţi oaspeţii pe rînd, majoritatea fiind cu treizeci de ani şi mai bine mai vîrstnici decît noi. O dată sau de două ori am încercat să particip la conversaţie, dar vocea îmi suna strident de copilăroasă şi, oricum, mai toate conversaţiile se concentrau asupra unor oameni şi probleme despre care nu ştiam nimic.

După o vreme m-am înfuriat pe mine însumi, pe Osbourne şi pe tot ce se întîmpla. Simţeam că am tot dreptul să-i dispreţuiesc pe cei din jurul meu, că în mare parte sînt lacomi şi îşi urmăresc scopurile într-un mod egoist, lipsindu-le orice fărîmă de idealism sau simţ al responsabilităţii publice. Stimulat de această furie, am reuşit să mă rup în cele din urmă de Osbourne şi să mă deplasez prin întuneric în alt colţ al încăperii.

Am ajuns într-o zonă luminată de o singură pată de lumină mohorîtă, aruncată de o aplică din perete. Aici lumea se rărea şi am remarcat un bărbat cu părul cărunt, de vreo şaptezeci de ani, care fuma, întors cu spatele la lume. Mi-a trebuit un minut să-mi dau seama că privea lung într-o oglindă şi în clipa aceea deja observase că mă uit la el. Eram pe punctul de a pleca în grabă, cînd mi-a spus, fără să se întoarcă:

— Te distrezi?

— O, da, am răspuns eu cu un rîs uşor. Mulţumesc. Da, este o petrecere splendidă.

— Dar eşti puţin cam dezorientat, nu?

Am ezitat, apoi am rîs din nou.

— Poate, puţin. Da, domnule, sînt.

Bărbatul cărunt s-a întors şi m-a studiat cu atenţie. Apoi a spus:

— Dacă vreţi, vă pot spune cine sînt toţi aceşti oameni. Şi, dacă doriţi să vorbiţi cu cineva în special, vă voi duce şi vă voi prezenta. Ce ziceţi?

— Ar fi foarte amabil din partea dumneavoastră. Foarte amabil, într-adevăr.

— Bine.

S-a apropiat un pas şi a cuprins cu privirea partea aceea din încăpere pe care o vedeam din colţul nostru. Apoi, aplecîndu-se spre mine, a început să-mi arate rînd pe rînd cîte un personaj. Chiar atunci cînd era un nume ilustru, el nu omitea să adauge pentru mine „finanţistul“, „compozitorul“ sau altă ocupaţie. La personajele mai puţin importante rezuma prin cîteva detalii cariera şi motivul pentru care omul era important. Cred că tocmai îmi vorbea despre un prelat care stătea destul de aproape de noi, cînd s-a întrerupt brusc şi mi s-a adresat:

— Ah, văd că nu mai sînteţi atent.

— Îmi pare enorm de rău…

— Nu-i nimic. La urma urmei, e foarte firesc. La tinerii ca dumneata.

— Vă asigur, domnule…

— Nu-i cazul să vă scuzaţi.

A rîs şi m-a înghiontit.

— Ei, vă place?

Nu prea ştiam ce să-i răspund. Nu puteam nega faptul că fusesem distras de tînăra din stînga, de la cîţiva metri de noi, care în momentul acela conversa cu doi bărbaţi între două vîrste. Dar cînd am văzut-o prima oară nu mi s-a părut deloc drăguţă. S-ar putea chiar să fi sesizat, atunci şi acolo, de la prima vedere, acele calităţi despre care, cu timpul, mi-am dat seama că sînt o parte semnificativă a firii ei. În acel moment am văzut o tînără măruntă ca un spiriduş, cu părul negru, lung pînă la umeri. Chiar dacă se vedea clar că dorea să-i impresioneze pe cei doi domni, în zîmbetul ei am sesizat ceva care se putea transforma în orice clipă într-un rînjet ironic. Umerii uşor încovoiaţi, ca la o pasăre de pradă, dădeau siluetei ei aerul că pune la cale un complot. Dar, dincolo de orice, am remarcat o anume expresie a ochilor – un fel de severitate, o exigenţă lipsită de generozitate – care, din cîte îmi dau seama acum, retrospectiv, a fost principalul motiv pentru care am privit-o fix şi atît de fascinat în seara aceea.

Apoi, pe cînd amîndoi o priveam lung, ea s-a uitat în direcţia noastră şi, recunoscîndu-mi tovarăşul, i-a zîmbit scurt şi rece. Bărbatul cărunt a salutat-o şi a înclinat politicos capul.

— O tînără încîntătoare, a murmurat el în timp ce mă conducea în altă parte. Dar un tip ca dumneata n-are rost să-şi piardă timpul cu ochii după ea. Nu vreau să vă jignesc, fiindcă păreţi a fi genul acela de ins teribil de decent. Dar, vedeţi, ea este domnişoara Hemmings. Domnişoara Sarah Hemmings.

Numele ei nu-mi spunea nimic. Dar, deşi ghidul meu îmi furnizase cu atîta conştiinciozitate date despre viaţa celor pe care mi-i arăta, de data asta a rostit doar numele femeii, aşteptîndu-se, evident, ca eu să-l cunosc. Aşa că am dat din cap şi i-am răspuns:

— O, da! Deci ea e domnişoara Hemmings.

Bărbatul s-a oprit din nou şi a cuprins cu privirea încăperea, din locul unde ne aflam acum.

— Ia să văd. Bănuiesc că sînteţi în căutarea cuiva care să vă ajute să intraţi în viaţă. Corect? Nu vă faceţi griji. Am jucat şi eu acelaşi joc pe vremea tinereţii mele. Ia să vedem. Pe cine avem pe-aici?

Apoi s-a întors brusc spre mine şi m-a întrebat:

— Ce ziceaţi că doriţi să faceţi în viaţă?

Pînă în acel moment, desigur, nu-i spusesem nimic. Dar atunci, după o uşoară ezitare, i-am răspuns simplu:

— Detectiv, domnule.

— Detectiv? Hm.

A continuat să cerceteze încăperea cu privirea, apoi a reluat conversaţia:

— Vrei să zici poliţist?

— Mai curînd investigator particular.

Bărbatul cărunt a dat aprobator din cap.

— Fireşte, fireşte.

A continuat să tragă din trabuc, adîncit în gînduri, apoi a spus:

— Nu vă interesează muzeele? Tipul de acolo – îl ştiu de ani de zile. Muzee. Cranii, relicve, chestii de-astea. Nu vă interesează? Hm, mă gîndeam eu.

S-a întors să cerceteze încăperea cu privirea, înălţîndu-şi uneori gîtul să zărească pe cineva.

— Desigur, a spus el în cele din urmă, mulţi tineri visează să devină detectivi. Mărturisesc că şi eu am avut acest vis, cînd eram mai exaltat. La vîrsta dumneavoastră, tinerii sînt atît de idealişti! Toţi îşi doresc să devină marele detectiv al zilei. Să nimicească singuri, fără nici un ajutor, tot răul din lume. Foarte lăudabil. Dar, băiete, e bine să dispui, să zicem, şi de alte posibilităţi la nevoie. Pentru că peste un an-doi – nu vreau să te jignesc –, oricum foarte curînd, vei avea o cu totul altă perspectivă faţă de ce se-ntîmplă. Te interesează mobila? Te întreb pentru că acolo se află nimeni altul decît Hamish Robertson.

— Cu tot respectul, domnule, ambiţia pe care tocmai v-am mărturisit-o nu este deloc un capriciu de moment. Este o vocaţie pe care am nutrit-o toată viaţa.

— Toată viaţa? Dar cîţi ani ai? Douăzeci şi unu? Douăzeci şi doi? Bine, presupun că n-ar trebui să te descurajez. La urma urmelor, dacă tinerii noştri nu ar avea astfel de concepţii idealiste, cine altcineva să le aibă? Şi nu mă îndoiesc, băiete, că, în opinia ta, lumea de azi este cu mult mai rea decît cea de acum treizeci de ani, nu-i aşa? Că întreaga civilizaţie se află la marginea prăpastiei şi altele asemenea?

— De fapt, domnule, i-am răspuns eu scurt, cred că lucrurile stau într-adevăr aşa.

— Îmi amintesc de vremea în care şi eu gîndeam la fel.

Dintr-o dată bărbatul a trecut de la tonul sarcastic la unul mai blînd şi chiar am avut impresia că văd cum ochii i se umplu de lacrimi.

— De ce se-ntîmplă aşa, băiete? Devine lumea într-adevăr mai rea? Degenerează oare homo sapiens ca specie?

— Nu ştiu nimic despre asta, domnule, am replicat eu, de data asta mai blînd. Tot ce vă pot spune ca observator obiectiv este că infractorul modern este din ce în ce mai deştept. A devenit mai ambiţios, mai îndrăzneţ, iar ştiinţa modernă i-a pus la dispoziţie o gamă cu totul nouă de instrumente sofisticate.

— Aşa deci. Şi, fără tipi talentaţi ca tine de partea noastră, viitorul este sumbru, nu-i aşa?

A clătinat din cap cu tristeţe.

— Poate că este ceva în tot ce spui. Iau prea uşor totul în batjocură. Poate că ai dreptate, băiete. Poate că am lăsat situaţia să se degradeze prea multă vreme. Of!

Bărbatul cu păr cărunt şi-a înclinat din nou capul cînd Sarah Hemmings s-a prelins pe lîngă noi. Trecea prin mulţime cu o graţie semeaţă, plimbîndu-şi lung privirea de la stînga la dreapta, în căutarea cuiva – mi s-a părut mie – demn de persoana ei. Remarcîndu-mi tovarăşul, i-a zîmbit la fel de scurt ca înainte, dar nu s-a întrerupt din mers. O secundă, ochii i-au căzut asupra mea, dar aproape instantaneu – adică înainte de a apuca să schiţez un zîmbet – m-a alungat din minte, croindu-şi drum spre cineva pe care îl reperase în partea opusă a încăperii.

Mai tîrziu în seara aceea, în timp ce aşteptam împreună cu Osbourne un taxi care să ne ducă repede în Kensington, am încercat să aflu cîte ceva despre Sarah Hemmings. Osbourne, deşi pretindea că petrecerea îl plictisise, era mulţumit de sine şi dornic să-mi povestească în detaliu multele conversaţii pe care le avusese cu persoane influente. Prin urmare, nu a fost deloc simplu să-l aduc la domnişoara Hemmings fără să par necuvenit de curios. În cele din urmă l-am făcut să spună:

— Domnişoara Hemmings? O, da, o ştiu! A fost logodită cu Herriot-Lewis. Îl ştii, dirijorul acela. A avut un concert Schubert la Albert Hall, toamna trecută. Îţi aminteşti dezastrul?

Cînd mi-am mărturisit necunoaşterea cazului, a continuat:

— Nu au aruncat cu scaunele, dar cred că ar fi făcut-o dacă n-ar fi fost fixate de podea. Tipul de la The Times a descris spectacolul ca pe un „travesti total“. Sau a zis „violare“? Oricum, lui nu i-a prea păsat.

— Şi domnişoara Hemmings…

— I-a dat papucii cît ai zice peşte. Se zice că i-a aruncat în faţă inelul de logodnă. De atunci se ţine la mare distanţă de tip.

— Şi asta doar din cauza concertului?

— Ei, a fost cam şocant, din cîte se zice. A făcut valuri. Ruperea logodnei, vreau să zic. Dar ce tipi plicticoşi în seara asta, Banks! Crezi că, atunci cînd o să fim de vîrsta lor, o să ne purtăm la fel?

*

În decursul primului an de după absolvirea universităţii Cambridge, m-am trezit că particip regulat la sindrofii simandicoase, în mare parte datorită prieteniei mele cu Osbourne. Gîndindu-mă acum la acea perioadă a vieţii mele, sînt şocat de frivolitatea ei. Dineurile, prînzurile sau cocteilurile aveau loc de obicei în apartamente din Bloomsbury şi Holborn. Eram hotărît să mă debarasez de stîngăcia de care dădusem dovadă în acea seară la Charingworth, aşa că la aceste evenimente manierele mele au devenit tot mai sigure. Se cade să spun că, o vreme, am ocupat un loc într-una din „bandele“ mondene ale Londrei.

Domnişoara Hemmings nu făcea parte chiar din banda mea, dar mi-am dat seama că, ori de cîte ori îi pomeneam numele în faţa prietenilor, ei ştiau cine este. În plus, o zăream din cînd în cînd la reuniuni importante sau aiurea, deseori în ceainăria vreunui hotel de lux. Într-un fel sau altul, am ajuns să strîng suficiente date despre drumul ei în societatea londoneză.

Ce curios mi se pare să-mi amintesc perioada în care asemenea impresii vagi, la mîna a doua, erau singurele lucruri pe care le ştiam despre ea! În scurt timp, mi-am dat seama că mulţi nu o priveau cu bunăvoinţă. Chiar înainte de afacerea cu logodna ruptă cu Anthony Herriot-Lewis, se pare că îşi făcuse o grămadă de duşmani din pricina a ceea ce mulţi numeau „lipsa ei de reticenţe“. Prietenii lui Herriot-Lewis – pe a căror obiectivitate, să fim serioşi, nu se putea conta – povesteau cît de agresiv îl curtase pe dirijor. Alţii o acuzau că îi manipulase pe prietenii lui Herriot-Lewis pentru a se apropia de el. Pe de o parte, faptul că ulterior l-a părăsit pe dirijor, după toate eforturile ei susţinute de a-l cuceri, i-a contrariat pe unii, iar pentru alţii a fost dovada concludentă a raţiunilor ei cinice. Pe de altă parte, am cunoscut multă lume care o vorbea de bine pe domnişoara Hemmings. O descriau drept o persoană „deşteaptă“, „fascinantă“, „complexă“. În special femeile îi apărau dreptul de a rupe o logodnă, oricare ar fi fost motivele. Totuşi, chiar şi cei care o apărau erau de acord că era „o snoabă teribilă de stil nou“ şi că nu considera că o persoană e demnă de respect dacă nu posedă un nume cu rezonanţă. Şi trebuie să afirm că, observînd-o de la distanţă, cum am făcut în acel an, am găsit prea puţine argumente care să contrazică asemenea opinii. Uneori aveam într-adevăr impresia că nu este capabilă să respire alt aer decît acela din preajma celor mai distinse persoane. O perioadă a fost împreună cu Henry Quinn, avocatul, dar s-a îndepărtat şi de el după eşecul lui în cazul Charles Browning. Apoi au apărut zvonuri despre prietenia ei tot mai strînsă cu James Beacon, care la acea vreme era un tînăr ministru în ascensiune. În orice caz, în acel moment mi-am dat limpede seama ce dorise să spună bărbatul acela cărunt cînd afirmase că n-are rost ca „un tip ca mine“ să o curteze pe domnişoara Hemmings. Desigur, la acea vreme nu înţelesesem sensul exact al cuvintelor lui. După ce m-am lămurit, m-am trezit în acel an că urmăresc acţiunile domnişoarei Hemmings cu un interes deosebit. Cu toate acestea, practic nu am vorbit cu ea pînă într-o după-amiază, la doi ani după ce am văzut-o pentru prima oară la clubul Charingworth.

Îmi beam ceaiul la hotelul Waldorf cu o cunoştinţă, cînd aceasta a plecat pe neaşteptate, fiind solicitată să rezolve o problemă urgentă. Aşadar, stăteam acolo de unul singur, în curtea cu palmieri, savurînd cu voluptate brioşele cu gem, cînd am observat-o pe domnişoara Hemmings, care stătea şi ea singură la una dintre mesele de la balcon. După cum am spus, nu era prima dată cînd o zăream în astfel de locuri, dar în după-amiaza aceea lucrurile stăteau altfel, pentru că nu trecuse nici o lună de la rezolvarea cazului Mannering şi încă pluteam în nori. Evident, perioada care a urmat primului meu triumf public a fost îmbătătoare: mi s-au deschis multe uşi, ploua cu invitaţii de la persoane complet necunoscute, iar cei care pînă atunci mă trataseră cu o amabilitate rezervată scoteau exclamaţii entuziaste cînd intram în vreo încăpere. Nu-i de mirare că-mi pierdusem puţin capul.

Oricum, în acea după-amiază, la Waldorf, m-am trezit că mă ridic şi-mi croiesc drum spre balcon. Nu sînt sigur ce aşteptam. Faptul că nu am chibzuit dacă domnişoarei Hemmings i-ar fi făcut într-adevăr plăcere să mă cunoască este încă o dovadă a vanităţii mele din acea vreme. Probabil că un grăunte de îndoială mi s-a strecurat în minte cînd am trecut de pianist şi m-am apropiat de masa la care stătea şi citea. Dar îmi amintesc că am fost mulţumit de tonul meu urban şi amuzat cînd i-am zis:

— Scuzaţi-mă, dar cred că a sosit timpul să mă prezint. Avem mulţi prieteni comuni. Mă numesc Christopher Banks.

Am reuşit să-mi pronunţ numele cu o anume modulaţie a vocii, dar deja în acel moment siguranţa mea începea să se topească, pentru că domnişoara Hemmings îşi ridicase privirea rece şi întrebătoare, iar în tăcerea care s-a lăsat şi-a aruncat din nou ochii în carte, de parcă aceasta ar fi scos un geamăt revendicativ. În cele din urmă a răspuns, pe un ton nedumerit:

— O, da? Ce mai faceţi?

— Cazul Mannering, am continuat eu prosteşte. Probabil că aţi citit despre el.

— Da, dumneavoastră l-aţi investigat.

Tocmai această frază, formulată atît de concret, m-a dat peste cap, pentru că vorbise fără nici o urmă de înţelegere. Era pur şi simplu o propoziţie seacă, prin care dorea să spună că fusese tot timpul conştientă de identitatea mea şi nu era nici pe departe lămurită de ce stăteam acolo, lîngă masa ei. Brusc, am simţit cum bucuria ameţitoare a ultimelor săptămîni se evaporă. Şi cred că în acel moment, cînd am lăsat să-mi scape un rîs nervos, mi-am dat seama că acel caz Mannering, cu toată investigaţia mea strălucită, cu toate laudele prietenilor, nu era atît de important pentru restul lumii, aşa cum mi se părea mie.

Poate că am schimbat cîteva replici politicoase înainte de a mă pregăti să mă retrag spre masa mea. Azi mi se pare că domnişoara Hemmings a fost mai mult decît îndreptăţită să reacţioneze în acel mod. Ce absurd să-mi imaginez că un caz ca Mannering ar fi putut s-o impresioneze! Dar îmi amintesc că, după ce am revenit la locul meu, eram furios şi descurajat. Mă gîndeam că făcusem o figură de cretin, nu numai în faţa domnişoarei Hemmings, dar şi toată luna precedentă, în faţa prietenilor mei, care, cu toate felicitările lor, rîseseră de mine.

Pînă a doua zi am ajuns să accept că meritasem din plin lovitura pe care o primisem. Dar presupun că acest episod de la Waldorf a născut în mine resentimente faţă de domnişoara Hemmings, care nu mi s-au şters cu totul şi care au contribuit, indubitabil, la evenimentele nefericite de aseară. La acea vreme am încercat totuşi să consider incidentul ca pe ceva providenţial. La urma urmelor, m-a făcut să-mi vin în fire şi să înţeleg cît de uşor este să te abaţi de la ţelurile cele mai scumpe. Intenţia mea era să combat răul – în special răul acela insidios, ascuns – şi acest lucru nu prea avea legătură cu dorinţa mea de a fi popular.

Drept urmare, am început să ies mai puţin, cufundîndu-mă tot mai intens în muncă. Am studiat cazuri de renume din trecut şi am asimilat noi cunoştinţe, care se puteau dovedi utile într-o bună zi. În acea perioadă am început să cercetez cariera diverşilor detectivi de marcă şi mi-am dat seama că pot descifra o linie de demarcaţie între cei a căror reputaţie se baza pe realizări solide şi cei a căror reputaţie se datora în primul rînd poziţiei într-un grup influent. Am ajuns să pricep că există o cale adevărată şi una falsă prin care detectivii îşi pot cîştiga renumele. Pe scurt, oricît de incitat aş fi fost de ofertele de prietenie care au apărut după cazul Mannering, în urma acelei întîlniri de la Waldorf mi-am amintit de exemplul părinţilor mei şi m-am hotărît să nu permit preocupărilor frivole să mă abată din drum.

Capitolul doi

Pentru că rememorez acum acea perioadă care a urmat cazului Mannering, probabil că merită să menţionez aici întîlnirea mea neaşteptată cu colonelul Chamberlain, după mulţi-mulţi ani. Probabil că este surprinzător, ţinînd seama de rolul pe care l-a jucat într-un moment de răscruce al copilăriei mele, că nu am menţinut cu el o legătură mai strînsă. Dar, oricare au fost motivele, nu am reuşit acest lucru şi, atunci cînd l-am văzut din nou – la o lună sau două după întîlnirea mea cu domnişoara Hemmings la Waldorf –, a fost din pură întîmplare.

Într-o după-amiază ploioasă, mă aflam într-o librărie din Charing Cross Road, cercetînd o ediţie ilustrată a romanului Ivanhoe. Sesizasem deja cum cineva îmi dă tîrcoale şi, presupunînd că vrea să caute în partea aceea a raftului, m-am dat la o parte. Dar atunci cînd persoana a continuat să se învîrtă în jurul meu, m-am întors.

L-am recunoscut imediat pe colonel, pentru că fizic nu se schimbase mai deloc. Totuşi, prin ochii adultului, îmi părea o figură mai resemnată şi mai ponosită decît îmi apăruse în copilărie. Stătea acolo, într-o pelerină şi uitîndu-se timid la mine, şi doar cînd am exclamat „Ah, colonele!“ a zîmbit şi mi-a întins mîna.

— Ce mai faci, băiete? Eram sigur că eşti tu. Dumnezeule! Ce mai faci, băiete?

Deşi îi dăduseră lacrimile, era încă stîngaci, de parcă se temea că această amintire m-ar putea deranja. Mi-am dat toată silinţa să-l conving că întîlnirea cu el mă bucură şi, cum afară începuse să plouă cu găleata, am rămas pe loc, conversînd în librăria aceea înghesuită. Am aflat că locuia tot în Worcestershire, că venise la Londra să asiste la o înmormîntare şi hotărîse „să profite cîteva zile de această împrejurare“. Cînd l-am întrebat unde stă, mi-a dat un răspuns vag, făcîndu-mă să bănuiesc că locuieşte într-un loc modest. Înainte de a ne despărţi, l-am invitat să ia masa cu mine în seara următoare, sugestie pe care a acceptat-o cu entuziasm, deşi a fost luat prin suprindere cînd am pomenit de Dorchester. Dar am continuat să insist.

— Este cel mai neînsemnat lucru pe care-l pot face ca să mă revanşez pentru amabilitatea dumneavoastră din trecut, am pledat eu în continuare, pînă cînd a cedat.

Gîndindu-mă acum la faptul că alesesem restaurantul Dorchester, mi se pare o culme a insolenţei. Înţelesesem doar că ducea lipsă de fonduri. Ar fi trebuit să-mi dau seama cît de mult l-ar răni să nu plătească jumătate din consumaţie. Dar pe vremea aceea nu-mi treceau prin minte asemenea amănunte. Eram preocupat mai degrabă să-l impresionez pe bătrîn cu felul în care mă transformasem de cînd mă văzuse ultima oară.

La acest capitol am avut probabil succes, căci la vremea aceea fusesem deja de două ori la Dorchester, aşa că în seara în care l-am întîlnit pe colonelul Chamberlain, sommelier-ul¹ m-a întîmpinat cu „Mă bucur să vă revăd, domnule“. Apoi, după ce a asistat la schimbul meu de replici deştepte cu maître d’² şi am început să mîncăm supa, colonelul a izbucnit brusc în rîs:

— Şi cînd te gîndeşti că e acelaşi mucos care îmi miorlăia în braţe pe vapor!

A mai rîs de cîteva ori, apoi s-a oprit brusc, temîndu-se probabil că n-ar fi trebuit să facă aluzie la acel subiect. Dar eu i-am zîmbit calm şi i-am răspuns:

— Probabil că v-am pus răbdarea la încercare în călătoria aceea, colonele.

Faţa bătrînului s-a întunecat o clipă, apoi a spus solemn:

— Date fiind împrejurările, mă gîndeam că ai fost extrem de curajos, băiete. Extrem de curajos.

Îmi amintesc că în acel moment s-a lăsat o tăcere puţin jenantă, întreruptă cînd am comentat împreună aroma delicată a supei. La o masă alăturată, o doamnă grasă, încărcată cu bijuterii, rîdea vesel, iar colonelul a privit destul de indiscret spre ea. Apoi se pare că a luat o hotărîre.

— Ştii ce-i ciudat? a zis el. Mă gîndeam la asta înainte de a ieşi, chiar astă-seară. La vremea la care ne-am întîlnit prima oară. Mă întreb dacă îţi aminteşti, băiete. Nu prea cred. La urma urmelor, atunci te frămîntau alte lucruri.

— Dimpotrivă, am răspuns. Îmi amintesc foarte precis de împrejurarea aceea.

Nu minţeam. Chiar acum, dacă aş închide ochii o clipă, aş putea să mă transpun în acea dimineaţă luminoasă din Shanghai, în biroul domnului Harold Anderson, şeful tatălui meu de la importanta companie comercială Morganbrook and Byatt. Stăteam într-un scaun cu miros de piele şi stejar lăcuit, acel gen de scaun care se află de obicei în faţa oricărui birou impozant, dar care, cu acea ocazie, fusese tras în centrul încăperii. Îmi dădeam seama că era un scaun rezervat doar celor mai de seamă persoane, dar cu acel prilej, datorită gravităţii situaţiei sau – poate – drept consolare, îmi fusese dat mie. Îmi amintesc cum, oricît m-am străduit, nu am putut sta într-o atitudine demnă şi, mai mult, nu am găsit o poziţie care să-mi permită să-mi ţin ambele coate pe braţele lui foarte frumos sculptate. Mai mult, în acea dimineaţă purtam o haină nou-nouţă, dintr-un material gri, aspru – cine mi-o dăduse, nu am idee –, şi eram extrem de conştient de felul de-a dreptul inestetic în care fusesem forţat să o închei pînă la bărbie.

Camera era înaltă, cu o hartă mare pe perete şi cu ferestre largi, plasate în spatele domnului Anderson, prin care bătea soarele şi adia vîntul. Cred că în tavan, chiar deasupra mea, erau ventilatoare, deşi nu-mi amintesc, de fapt. Ceea ce îmi amintesc este că stăteam în acel scaun, în mijlocul încăperii, fiind centrul unor griji şi discuţii serioase. În jurul meu adulţii discutau problema, cei mai mulţi în picioare, iar uneori cîţiva se duceau spre fereastră, coborîndu-şi vocile cînd comentau o chestiune în contradictoriu. Îmi amintesc că domnul Anderson, un bărbat înalt, cu o mustaţă stufoasă, se purta cu mine de parcă eram prieteni vechi şi o făcea cu atîta convingere încît o vreme m-am gîndit că ne cunoscuserăm pe cînd eram mic şi apoi eu îl uitasem. Doar mai tîrziu m-am convins că era imposibil să ne fi întîlnit înainte de dimineaţa aceea. În orice caz, îşi luase rolul de unchi, zîmbindu-mi necontenit, bătîndu-mă pe umăr, înghiontindu-mă şi făcîndu-mi cu ochiul. La un moment dat mi-a oferit o ceaşcă de ceai, spunîndu-mi „Ei, Christopher, asta o să te binedispună“, iar apoi s-a aplecat şi m-a privit lung în timp ce o beam. După aceea în încăpere s-au auzit mai multe voci şoptind şi sfătuindu-se. Apoi domnul Anderson a apărut în faţa mea şi a zis:

— Aşadar, Christopher, s-a hotărît. Dînsul este colonelul Chamberlain. A acceptat cu amabilitate să te însoţească pînă în Anglia.

Îmi amintesc că în acel moment în cameră s-a lăsat tăcerea. De fapt, am impresia că toţi adulţii s-au dat înapoi, ajungînd să se alinieze lîngă pereţi, ca nişte spectatori. Domnul Anderson s-a retras şi el, cu un ultim zîmbet încurajator. Atunci am dat prima oară ochii cu Chamberlain. S-a apropiat de mine fără grabă, s-a aplecat să mă privească, apoi mi-a întins mîna. M-am gîndit că ar trebui să mă ridic şi să i-o strîng, dar el mi-o apucase atît de repede şi eu mă simţeam atît de tare înţepenit în scaunul acela, încît i-am strîns mîna din acea poziţie. Îmi amintesc că a spus apoi:

— Bietul de tine! La început tata, acum mama. Probabil ai impresia că toată lumea s-a prăbuşit în jurul tău. Dar mîine noi doi o să plecăm în Anglia. Acolo te aşteaptă mătuşa ta. Aşa că fii curajos. Cu timpul, o să-ţi revii.

O clipă nu am putut să scot nici un sunet. Cînd mi-am regăsit vocea, am zis:

— Sînteţi foarte amabil, domnule. Vă rămîn îndatorat şi sper să nu mă consideraţi nepoliticos, dar daţi-mi voie să vă spun că nu cred că-i cazul să plec acum în Anglia.

Apoi, pentru că nu a răspuns imediat, am continuat:

— Vedeţi, domnule, detectivii lucrează din răsputeri să-i găsească pe mama şi pe tata. Şi sînt cei mai buni detectivi din Shanghai. Cred că-i vor găsi foarte repede.

Colonelul dădea din cap aprobator:

— Sînt sigur că autorităţile fac tot posibilul.

— Vedeţi aşadar, domnule, că probabil nu va fi necesar să merg în Anglia. Vă mulţumesc pentru amabilitate.

Îmi amintesc cum un murmur a traversat în acel moment încăperea. Colonelul a continuat să dea aprobator din cap, de parcă ar fi cîntărit lucrurile cu mare atenţie.

— S-ar putea să ai într-adevăr dreptate, băiete, a spus el în cele din urmă. Sper sincer să ai. Dar de ce să nu vii cu mine, aşa, pentru orice eventualitate? Apoi, după ce îţi vor găsi părinţii, pot trimite să te aducă înapoi. Sau, cine ştie? Poate se vor hotărî să vină şi ei în Anglia. Ce zici de asta? Hai să plecăm amîndoi mîine în Anglia. Apoi o să aşteptăm să vedem ce se întîmplă.

— Dar ştiţi, dacă-mi permiteţi, domnule… Vedeţi, detectivii care îmi caută părinţii sînt cei mai buni detectivi.

Nu sînt sigur ce a răspuns colonelul la aceste cuvinte. Probabil că a continuat să dea aprobator din cap. În orice caz, în clipa următoare s-a aplecat şi mai aproape de mine şi mi-a pus o mînă pe umăr.

— Ascultă. Îmi dau seama ce simţi. Toată lumea s-a prăbuşit în jurul tău. Dar trebuie să fii curajos. În afară de asta, mai e şi mătuşa ta din Anglia. Te aşteaptă, nu-ţi dai seama? Nu o putem dezamăgi pur şi simplu pe această doamnă, nu crezi?

În acea seară, în timp ce mîncam supa, i-am povestit cum îmi amintesc aceste ultime cuvinte ale lui. M-am aşteptat să rîdă. În schimb, el mi-a spus solemn:

— Îmi părea atît de rău de tine, băiete! Atît de rău…

Apoi, dîndu-şi probabil seama că mi-a interpretat greşit starea de spirit, a rîs scurt şi a zis pe un ton mai vesel:

— Îmi amintesc cum aşteptam în port împreună. Eu tot repetam „Hei, o să ne distrăm de minune pe vapor, nu-i aşa? O să petrecem ca lumea“. Iar tu îmi răspundeai mereu „Da, domnule. Da, domnule. Da, domnule“.

În următoarele minute l-am lăsat să evoce în răspăr amintiri despre vechile sale cunoştinţe care fuseseră prezente în biroul domnului Anderson în dimineaţa aceea. Numele lor nu-mi spuneau nimic, fără nici o excepţie. Apoi colonelul a făcut o pauză şi s-a încruntat puţin.

— În ce-l priveşte pe domnul Anderson, a spus el în cele din urmă, tipul ăsta mă făcea să nu mă simt deloc în apele mele. Avea ceva necurat în el. A fost ceva necurat în toată afacerea aia blestemată, dacă vrei să ştii.

Nici nu a terminat bine de rostit aceste cuvinte, că şi-a şi ridicat privirea spre mine, tresărind puţin. Apoi, înainte de a apuca să-i răspund, a început să vorbească din nou repede, deplasînd conversaţia spre ceea ce, fără îndoială, considera a fi un teritoriu mai sigur: cel al călătoriei noastre spre Anglia. La scurt timp după aceea, chicoteam de unul singur, în timp ce el depăna amintiri despre tovarăşii noştri de călătorie sau despre ofiţerii de bord, mici incidente amuzante pe care le uitasem de mult sau nici măcar nu le reţinusem. El se amuza, iar eu îl încurajam, pretinzînd adesea că-mi amintesc ceva doar pentru a-i face plăcere. Şi totuşi, în timp ce-şi depăna amintirile, mi-am dat seama că sînt puţin iritat, pentru că dincolo de anecdotele lui vesele apărea şi imaginea mea din timpul acelui voiaj, una de care nu-mi aminteam. Insinua tot timpul că am stat retras şi eram prost dispus, gata să izbucnesc în lacrimi din nimic. Fără îndoială, colonelul adăugase ceva de la el, plasîndu-se în rolul de paznic plin de eroism şi, după atîta timp, era nepoliticos şi inutil să-l contrazic. După cum am spus, am început să fiu din ce în ce mai iritat, căci, din cîte îmi aminteam eu destul de limpede, m-am adaptat cu destulă abilitate la noile realităţi impuse de situaţia în care mă aflam. Îmi aduc aminte că, departe de a fi nefericit în timpul acelei călătorii, eram de fapt incitat de viaţa de pe vapor şi cînd mă gîndeam ce-mi va oferi viitorul. Sigur, mi-era dor de părinţi din cînd în cînd, dar îmi amintesc cum îmi spuneam că se vor găsi alţi adulţi pe care, cu timpul, îi voi iubi şi voi avea încredere în ei. De fapt, pe parcursul acelei călătorii, cîteva doamne care auziseră ce mi se întîmplase s-au foit în jurul meu, arătîndu-şi mila, şi îmi aduc aminte că eram la fel de iritat de ele ca şi faţă de colonel în acea seară, la Dorchester. De fapt, nu eram nici pe departe atît de mîhnit pe cît presupuneau adulţii din jurul meu. Din cîte îmi amintesc, a existat doar un singur moment în timpul acelei călătorii lungi cînd s-ar putea să fi meritat pe drept cuvînt eticheta de „mucos care miorlăie“ şi chiar şi acesta s-a petrecut în prima zi a călătoriei.

În acea dimineaţă cerul era înnorat şi apa din jur foarte murdară. Stăteam pe puntea vaporului, uitîndu-mă în urmă, spre port, spre vasele amarate în dezordine, spre ţărm, spre pontoane şi cocioabe, spre digurile de lemn întunecat din spatele clădirilor imense de pe cheiul din Shanghai, care dispăreau acum toate, transformîndu-se într-o linie confuză.

— Ei, flăcăule, am auzit eu vocea colonelului în apropiere. Te gîndeşti că te vei întoarce într-o bună zi?

— Da, domnule. Cred că mă voi întoarce.

— O să mai vedem. De îndată ce te vei stabili în Anglia, o să uiţi de toate astea destul de repede. Shanghai-ul nu-i tocmai rău, dar nu l-am putut suporta mai mult de opt ani şi cred că şi ţie ţi-a fost suficient. Mai mult, şi devii chinez.

— Da, domnule.

— Ei bine, bătrîne, ar trebui să fii mai vesel. La urma urmelor, mergi în Anglia. Mergi acasă.

Această ultimă remarcă, această idee că „merg acasă“ mi-a stîrnit cele mai profunde emoţii – sînt sigur de asta – pentru prima şi ultima oară în timpul acelei călătorii. Chiar şi atunci am plîns mai mult de furie decît de supărare, pentru că acele cuvinte ale colonelului m-au revoltat profund. Aşa cum vedeam eu lucrurile, urma să ajung într-un ţinut străin, unde nu cunoşteam absolut pe nimeni, în timp ce oraşul care se tot depărta conţinea tot ce ştiam eu pe lume. Mai presus de orice, părinţii mei erau încă acolo, dincolo de port, dincolo de linia cheiului, şi, ştergîndu-mi ochii, mi-am aruncat privirea pentru ultima oară spre ţărm, întrebîndu-mă dacă aş putea s-o zăresc pe mama – sau chiar pe tata – alergînd spre chei, făcîndu-mi semne şi strigîndu-mi să mă întorc. Dar chiar şi atunci eram conştient că o astfel de speranţă nu era decît o răzgîială copilărească. Şi, în timp ce vedeam cum imaginea oraşului care îmi fusese casă se estompează, îmi amintesc cum m-am întors spre colonel cu o privire zîmbitoare şi i-am spus: „Ar trebui să ajungem destul de repede la mare, nu credeţi, colonele?“

Sînt convins că în seara aceea am reuşit să nu-mi trădez deloc iritarea faţă de colonel. Şi evident că atunci cînd s-a urcat într-un taxi în South Audley Street şi ne-am luat rămas-bun, era într-o dispoziţie minunată. Doar după un an de zile, cînd am auzit de moartea lui, m-am simţit oarecum vinovat că nu am fost mai cald cu el în acea seară, la Dorchester. La urma urmei, îmi făcuse un bine o dată şi, din cîte mi-am dat seama, era un om foarte de treabă. Dar presupun că, din pricina rolului pe care l-a jucat în viaţa mea – faptul de a fi legat atît de covîrşitor de întîmplările de atunci –, îmi va rămîne mereu în amintire ca o figură ambivalentă.

Vreo trei sau patru ani după episodul de la Waldorf, eu şi cu Sarah Hemmings nu prea am mai avut de-a face unul cu altul. Îmi amintesc că în acest răstimp am văzut-o la un cocteil, într-un apartament din Mayfair. La petrecere era foarte multă lume, dar pe mulţi de acolo nu-i cunoşteam, aşa că m-am hotărît să plec devreme. Tocmai îmi făceam loc spre uşă cînd am reperat-o pe Sarah Hemmings, care stătea de vorbă cu cineva aflat chiar în drumul meu. Primul meu impuls a fost să mă întorc şi s-o iau în altă direcţie. Dar asta era la puţin timp după succesul din cazul Roger Parker şi m-am întrebat dacă domnişoara Hemmings ar îndrăzni să fie la fel de arogantă cum fusese cu cîţiva ani în urmă la Waldorf. Aşa că am continuat să-mi fac loc, strecurîndu-mă pe lîngă lume, şi m-am asigurat că trec chiar prin faţa ei. În acest interval am văzut cum îmi cerceta îndelung figura. Faţa îi era traversată de o expresie încurcată, căci se lupta să-şi amintească cine eram de fapt. Apoi mi-am dat seama că s-a lămurit şi, fără nici un zîmbet, fără nici o înclinare a capului, şi-a întors iar privirea spre persoana cu care vorbea.

Eu nu am dat aproape deloc importanţă evenimentului, pentru că s-a produs într-o perioadă în care eram extrem de implicat în multe cazuri, care mă solicitau serios. Şi, cu toate că asta s-a petrecut cu mai bine de un an înainte ca numele meu să dobîndească reputaţia pe care o are şi azi, începeam să întrezăresc pentru prima oară dimensiunea responsabilităţii care îi revine unui detectiv cu un oarecare renume. Desigur, n-am încetat să cred că sarcina de a distruge răul care apare sub cele mai înşelătoare feţe, fiind deseori pe punctul de a scăpa neobservat, este o misiune crucială şi sacră. Dar pînă la experienţa pe care am avut-o în cazuri cum a fost crima Roger Parker, nu am înţeles cu adevărat ce înseamnă pentru oameni – şi nu doar pentru cei direct implicaţi, ci pentru publicul larg – să fie eliberaţi de un rău atît de apăsător. În consecinţă, am devenit mai hotărît ca oricînd să nu mă mai las distras de atracţiile superficiale ale vieţii londoneze. Şi parcă am început să înţeleg ceva-ceva din motivele care i-au făcut pe părinţii mei să ia poziţia pe care o luaseră. În orice caz, în acea perioadă cei ca Sarah Hemmings nu-mi influenţau prea mult gîndurile şi s-ar fi putut chiar să uit de existenţa ei dacă nu m-aş fi întîlnit întîmplător cu Joseph Turner în ziua aceea, în Kensington Gardens.

Pe atunci investigam un caz în Norfolk şi mă întorsesem pentru cîteva zile la Londra, cu intenţia de a studia notele ample pe care le făcusem. Tocmai mă plimbam prin Kensington Gardens într-o dimineaţă cenuşie, meditînd la multele detalii curioase care însoţeau dispariţia victimei, cînd am fost salutat de la distanţă de o figură pe care am recunoscut-o pe dată ca fiind Turner, o persoană pe care o cunoscusem vag la sindrofiile mondene la care participam. A venit în grabă spre mine şi, după ce m-a întrebat de ce „apar tot mai rar în ultima vreme“, m-a invitat la restaurant, la o cină dată de el şi de prietenul lui. Cînd l-am refuzat politicos, invocînd faptul că actualul meu caz îmi solicita toată atenţia şi timpul de care dispuneam, el mi-a spus:

— Păcat! Sarah Hemmings vine şi ea şi doreşte să discute serios cu tine.

— Domnişoara Hemmings?

— Ţi-o aminteşti, nu-i aşa? Ea îşi aminteşte cu siguranţă de tine. A zis că v-aţi cunoscut vag acum cîţiva ani. Mereu se plînge că nu mai eşti de găsit.

Rezistînd pornirii de a arunca o replică, am răspuns cu simplitate:

— Ei bine, transmite-i toate cele bune.

După aceea l-am părăsit pe Turner destul de brusc, dar, întorcîndu-mă la birou, mărturisesc că am constatat că sînt întrucîtva tulburat de această dorinţă a domnişoarei Hemmings de a mă vedea. În cele din urmă mi-am spus că, după toate aparenţele, Turner făcuse o greşeală sau cel puţin exagerase, din dorinţa de a mă atrage la cină. Dar ulterior, în următoarele luni, mi-au ajuns la urechi şi alte relatări similare. Sarah Hemmings, spuneau ei, era supărată că, în ciuda faptului că am fost cîndva prieteni, acum devenisem o persoană imposibil de găsit. Mai mult, am auzit din diverse surse că ameninţa „să dea de urma mea“. Şi în cele din urmă, săptămîna trecută, în timp ce mă aflam în satul Shackton, în Oxfordshire, investigînd afacerea Studley Grange, domnişoara Hemmings a apărut personal, probabil cu intenţia de a-şi duce la bun sfîrşit ameninţarea

Găsisem grădina dintre ziduri – în care se afla iazul unde fusese descoperit trupul lui Charles Emery – la capătul terenului pe care se afla casa. După ce am coborît patru trepte de piatră, am ajuns într-un dreptunghi atît de pervers ferit de soare, că şi în acea dimineaţă însorită totul în jurul meu era învăluit de umbră. Zidurile erau acoperite cu iederă, dar, într-un fel, nu puteai evita impresia că păşeai într-o celulă de închisoare fără acoperiş.

Iazul domina acest spaţiu închis. Deşi mai mulţi inşi îmi spuseseră că avea caraşi aurii, eu nu vedeam nici un semn de viaţă. De fapt, îmi venea greu să-mi imaginez cum poate trăi ceva într-o apă atît de nesănătoasă, un loc într-adevăr potrivit doar pentru un cadavru. De jur-împrejurul iazului exista un cerc format din lespezi de piatră pătrate, acoperite cu muşchi şi îngropate în noroi. Aş zice că examinam zona cam de cincisprezece minute – eram la mal, scrutînd cu lupa una dintre lespezile care înaintau în apă –, cînd mi-am dat seama că sînt urmărit. La început am presupus că este vreunul dintre membrii familiei, care dorea să mă asalteze iar cu întrebări. Pentru că mai devreme insistasem să nu fiu întrerupt, m-am decis ca, riscînd să fiu considerat nepoliticos, să mă prefac că nu am observat nimic.

În cele din urmă am auzit scîrţîitul unui pantof pe o piatră din apropierea intrării în grădină. Începea deja să pară nefiresc să rămîn pe burtă atîta vreme şi, oricum, epuizasem investigaţiile pe care le puteam întreprinde cu folos dintr-o asemenea poziţie. În plus, nu uitasem complet că stăteam în acelaşi loc în care fusese comisă crima şi că ucigaşul se afla încă în libertate. În clipa în care m-am sculat în picioare, m-a trecut un fior şi, scuturîndu-mi hainele de praf, m-am întors cu faţa spre intrus.

Desigur că apariţia lui Sarah Hemmings m-a surprins, dar sînt convins că pe faţa mea nu a apărut nimic neobişnuit. Îmi confecţionasem o expresie de nemulţumire şi cred că ea a văzut acest lucru, pentru că primul lucru pe care l-a spus a fost acesta:

— Oh, nu aveam intenţia să vă spionez! Dar mi s-a părut că nu trebuie să ratez ocazia. Să-l vezi pe marele om la lucru, vreau să zic.

I-am cercetat chipul cu atenţie, dar nu am putut descoperi nici o urmă de sarcasm. Cu toate acestea, mi-am menţinut tonul rece cînd am început să vorbesc.

— Domnişoara Hemmings. Este într-adevăr o surpriză!

— Am auzit că sînteţi aici. Stau cîteva zile la prietena mea din Pemleigh. Este sus, pe deal.

S-a oprit, aşteptîndu-se, fără îndoială, să-i răspund. Cînd am continuat să tac, nu a dat semne că o deranjează, ci s-a îndreptat spre mine.

— Sînt bună prietenă cu familia Emery, ştiaţi?

După aceea a adăugat:

— Teribilă istorie. Crima asta, vreau să zic.

— Da, teribilă.

— Ah, deci şi dumneavoastră credeţi că este o crimă. Ei bine, presupun că asta lămureşte lucrurile. Aveţi vreo teorie, domnule Banks?

Am dat din umeri.

— Mi-am format cîteva opinii, asta pot spune.

— Ce păcat că familia Emery nu s-a gîndit să vă ceară ajutorul cînd s-a întîmplat totul, adică anul trecut, în aprilie. Vreau să zic… să-l aduci pe Celwyn Henderson într-un caz ca acesta! La ce se aşteptau? Domnul acela ar fi trebuit trimis la plimbare de mult! Asta demonstrează cît de rupţi de realitate ajung oamenii dacă trăiesc aici. Evident, oricine din Londra le-ar fi putut vorbi despre dumneavoastră.

Trebuie să mărturisesc că această ultimă remarcă m-a intrigat oarecum, aşa că, după o clipă de ezitare, m-am pomenit că o întreb:

— Scuzaţi-mă, dar ce anume să le vorbească?

— Desigur, că sînteţi cel mai strălucit detectiv din Anglia! Cu toţii am fi putut să le spunem acest lucru, dar celor din familia Emery le-a luat mult timp să se dezmeticească. Mai bine mai tîrziu decît niciodată, probabil, dar bănuiesc că urmele s-au cam şters deja.

— Uneori există nişte avantaje cînd te apuci de un caz după ce s-a scurs un timp.

— Adevărat? Ce fascinant! Întotdeauna am crezut că esenţialul este să ajungi la locul faptei cît mai repede, să miroşi urmele, cum ar veni.

— Dimpotrivă, niciodată nu-i prea tîrziu să miroşi urmele, cum aţi spus dumneavoastră.

— Dar nu-i aşa că e deprimant să vezi cum crima asta le-a măcinat nervii acestor oameni? Şi nu e vorba doar de membrii familiei. Întreg Shacktonul a început să se descompună. Odinioară era un tîrguşor fericit şi prosper. Toată afacerea asta i-a vîrît într-o mlaştină de suspiciuni. Domnule Banks, dacă veţi putea rezolva întreaga poveste, cei de-aici or să vă ţină minte în vecii vecilor.

— Credeţi într-adevăr? Ar fi curios.

— Nici să nu vă îndoiţi! V-ar fi cu toţii atît de recunoscători… Da, vor vorbi despre dumneavoastră generaţii la rînd.

Am lăsat să-mi scape un rîs scurt.

— Se pare că dumneavoastră cunoaşteţi satul foarte bine, domnişoară Hemmings. Şi eu, care credeam că vă petreceţi tot timpul la Londra…

— Ah, nu suport Londra decît un timp, apoi trebuie să plec. Ştiţi, în adîncul meu nu sînt orăşeancă.

— Mă surprindeţi. Întotdeauna am fost convins că sînteţi foarte atrasă de viaţa de oraş.

— Aveţi dreptate, domnule Banks.

În vocea ei apăruse o inflexiune resentimentară, de parcă aş fi păcălit-o, înghesuind-o într-un colţ.

— Ceva mă atrage spre oraş. Îşi are, într-adevăr… atracţiile lui.

Pentru prima oară de cînd discutam, s-a depărtat de mine şi a înconjurat cu privirea grădina dintre ziduri, apoi a continuat :

— Asta îmi aminteşte… Ei bine, să fiu sinceră, nu-mi aminteşte de nimic. De ce să mă prefac? M-am gîndit la asta tot timpul cît am vorbit. Aş dori să vă cer o favoare.

— Despre ce e vorba, domnişoară Hemmings?

— Surse de încredere mi-au spus că aţi fost invitat la dineul Fundaţiei Meredith din acest an. Este adevărat?

Am tăcut o clipă înainte de a-i răspunde:

— Da. Aţi auzit bine.

— E ceva să fii invitat acolo, la vîrsta dumneavoastră! Am auzit că anul acesta dineul se dă în onoarea lui sir Cecil Medhurst.

— Da, aşa cred.

— Am mai auzit că se aşteaptă şi participarea lui Charles Wolfe.

— Violonistul?

A rîs cu multă vervă.

— Mai face oare şi altceva? Şi se pare că şi cea a lui Thomas Byron.

Se însufleţise vizibil, dar s-a depărtat încă o dată şi a privit îndelung împrejurimile, cu un uşor tremur.

— Spuneaţi, am întrebat-o eu în cele din urmă, că doriţi să vă fac o favoare?

— O da, da! Doream să… aş dori să mă invitaţi să vă însoţesc. La dineul Fundaţiei Meredith.

Mă ţintuia cu o privire adîncă. Mi-a luat ceva timp să-i dau o replică, dar cînd am găsit-o, am vorbit calm.

— Aş dori să vă onorez cererea, domnişoară Hemmings, dar, din păcate, le-am răspuns organizatorilor acum cîteva zile. Mă tem că va fi prea tîrziu să-i informez despre dorinţa mea de a veni cu un oaspete…

— Absurd! a izbucnit ea furioasă. Numele dumneavoastră este acum pe buzele tuturor. Dacă aţi dori să aduceţi un prieten, ar fi şi mai mulţumiţi. Domnule Banks, nu vreţi să mă dezamăgiţi, nu-i aşa? Ar fi nedemn de dumneavoastră. La urma urmelor, sîntem prieteni de ceva timp.

Ultima ei remarcă – amintindu-mi de istoria reală a „prieteniei“ noastre – m-a făcut să-mi vin în fire.

— Domnişoară Hemmings, am spus eu cu fermitate, este o favoare pe care nu-mi stă în putere să vi-o satisfac.

În ochii lui Sarah Hemmings apăruse însă o expresie hotărîtă.

— Cunosc toate detaliile, domnule Banks. La hotelul Claridge. Miercurea viitoare, seara. Voi fi acolo. Aştept cu nerăbdare seara aceea, iar pe dumneavoastră o să vă aştept în hol.

— Holul hotelului Claridge, după cîte ştiu, este deschis persoanelor respectabile. Dacă doriţi să staţi acolo miercurea viitoare, seara, domnişoară Hemmings, eu nu vă pot împiedica.

Ea m-a privit cu multă atenţie, fiind nesigură de intenţiile mele. În cele din urmă a spus:

— Deci mă veţi vedea cu siguranţă acolo miercurea viitoare, domnule Banks.

— Cum am spus, este problema dumneavoastră, domnişoară Hemmings. Acum vă rog să mă scuzaţi.

1. Sommelier – iniţial chelar, pivnicer; în restaurantele de ţinută – chelnerul care preia comanda şi recomandă sau sugerează un meniu (în franceză în original – n.r.).

2. Maître d’(hotel) – ospătar-şef, şef de sală la restaurant (în franceză în original – n.r.).

Capitolul trei

Mi-a luat cîteva zile bune să dezleg misterul morţii lui Charles Emery. Rezolvarea lui nu a atras atît de multă publicitate ca alte investigaţii pe care le dusesem la capăt, dar recunoştinţa familiei Emery – şi, de fapt, a întregii comunităţi din Shackton – a făcut ca acest caz să mi se pară la fel de satisfăcător ca şi altele din cariera mea de pînă atunci. M-am întors la Londra vioi şi bine dispus şi, în consecinţă, nu m-am gîndit la întîlnirea mea cu Sarah Hemmings din grădina dintre ziduri, din prima zi a investigaţiei. Nu vreau să spun că am uitat cu totul de intenţiile ei declarate referitoare la dineul Fundaţiei Meredith, dar, cum am spus, aveam o stare de spirit triumfătoare şi cred că m-am decis să nu mă gîndesc la asemenea lucruri. Probabil că undeva în adîncurile mele credeam că „ameninţarea“ ei nu era altceva decît o manevră de moment.

În orice caz, aseară, cînd m-am dat jos din taxi în faţa hotelului Claridge, gîndurile îmi erau în cu totul altă parte. În primul rînd, îmi spuneam mie însumi că recentele triumfuri îndreptăţeau cu prisosinţă invitaţia primită şi, departe de a se pune în discuţie prezenţa mea acolo, ceilalţi oaspeţi vor dori mai degrabă să-mi pună o mulţime de întrebări pentru a afla informaţii de culise despre cazurile rezolvate. Îmi mai repetam că hotărîsem să nu plec prea devreme de la dineul din acea seară, chiar dacă asta însemna să fac faţă unor momente neprevăzute de singurătate. Cînd am intrat în holul impozant, am fost luat prin surprindere de imaginea domnişoarei Hemmings, care mă aştepta zîmbitoare.

Era îmbrăcată impresionant, într-o rochie de mătase de culoare închisă, la care asortase bijuterii discrete, dar elegante. S-a îndreptat spre mine cu atîta siguranţă, că a avut timp chiar să salute zîmbind un cuplu care trecea pe lîngă noi.

— Ah, domnişoară Hemmings! am spus eu, în timp ce încercam să rememorez în grabă tot ce se petrecuse între noi în ziua aceea la Studley Grange.

Trebuie să vă mărturisesc că în acel moment mi se părea firesc ca ea să creadă că are tot dreptul să-i ofer braţul şi s-o conduc înăuntru. Fără îndoială că mi-a sesizat nesiguranţa şi a devenit mai încrezătoare în sine.

— Dragă Christopher, a spus ea, eşti foarte elegant. Sînt copleşită! Oh, şi nu am avut încă ocazia să te felicit! Tot ce ai făcut pentru familia Emery a fost absolut minunat. Cît de inteligent ai procedat…

— Îţi mulţumesc. Nu a fost deloc o chestiune chiar atît de complicată.

Mă luase deja de braţ şi, dacă în clipa aceea s-ar fi îndreptat spre valetul care îi îndruma pe invitaţi spre scară, sînt sigur că n-aş mai fi avut puterea să fac nimic altceva decît ce îmi sugera ea. Dar în acest punct – acum îmi dau seama – a comis o eroare. Probabil că dorea să savureze momentul sau poate că îndrăzneala ei pierise pentru o secundă. În orice caz, nu a arătat că ar avea intenţia să pornească în sus pe scări. În schimb, privind lung la ceilalţi invitaţi, care se tot adunau în hol, mi s-a adresat:

— Sir Cecil nu a sosit încă. Sper că voi reuşi să vorbesc cu el. Au făcut o alegere bună desemnîndu-l ca persoană omagiată anul ăsta, nu crezi?

— Aşa este.

— Ştii, Christopher, nu cred că vor trece mulţi ani şi ne vom strînge aici cu toţii să te omagiem pe tine.

Am rîs.

— Nici vorbă…

— Nu, nu! Sînt sigură de asta. Foarte bine, s-ar putea să mai treacă nişte ani. Dar ziua aceea va veni negreşit, o să vezi.

— Sînteţi foarte amabilă, domnişoară Hemmings.

A continuat să mă ţină de braţ în timp ce stăteam acolo, în picioare, şi vorbeam. Destul de des, pe lîngă noi treceau inşi care ne zîmbeau sau ne salutau, adresîndu-se cînd unuia, cînd celuilalt. Şi trebuie să spun că am simţit o plăcere deosebită la gîndul că toţi aceşti oameni – mulţi dintre ei foarte distinşi – mă vedeau braţ la braţ cu Sarah Hemmings. Îmi închipuiam că în ochii lor citesc, chiar în momentul în care ne salutau, următorul gînd: „Oh, acum a pus mîna pe el, nu-i aşa? Ei bine, e firesc, foarte firesc“. Departe de a mă face să mă simt un prost sau umilit în vreun fel, această idee mă umplea de mîndrie. Dar apoi, brusc – şi nu ştiu din ce cauză –, fără să-mi dau seama, am început să mă înfurii pe ea. Sînt sigur că în acel moment în comportamentul meu nu se putea detecta vreo schimbare şi am continuat să vorbim amical încă o vreme, răspunzînd la salutul vreunui invitat care trecea pe lîngă noi. Însă cînd mi-am desfăcut braţul dintr-al ei şi m-am întors spre ea, am făcut-o cu o hotărîre neclintită.

— Ei bine, domnişoară Hemmings, mă bucur că v-am reîntîlnit. Acum trebuie să vă las şi să mă duc sus, la acest eveniment festiv.

M-am înclinat uşor şi am început să mă îndepărtez. Era clar că asta a luat-o prin surprindere şi, dacă avea cumva pregătită vreo strategie pentru refuzul meu de a coopera, în acel moment nu fost în stare să o pună în aplicare. Doar după ce m-am depărtat cîţiva paşi de ea şi m-am alăturat unui cuplu în vîrstă care mă salutase, a venit repede după mine.

— Christopher! a şoptit ea, ieşită din minţi. N-o să îndrăzneşti! Mi-ai promis!

— Ştii bine că n-am făcut aşa ceva.

— N-o să îndrăzneşti! Christopher, nu se poate!

— Vă doresc o seară plăcută, domnişoară Hemmings.

Depărtîndu-mă de ea – şi, inevitabil, de cuplul în vîrstă, care se străduia să nu audă nimic –, am început să-mi croiesc drum spre scara monumentală.

Cînd am ajuns la primul etaj, am fost condus într-o anticameră luminată ca ziua. Acolo m-am alăturat disciplinat şirului de invitaţi care treceau unul după altul prin faţa unui birou. În spatele biroului se afla un bărbat în uniformă şi cu o expresie glacială întipărită pe faţă, care verifica numele invitaţilor într-un registru. Cînd mi-a venit rîndul, am fost mulţumit să văd o scînteie de emoţie pe faţa acelui bărbat glacial în momentul în care mi-a bifat numele. Am semnat în cartea de oaspeţi, apoi m-am îndreptat spre o uşă care dădea într-o sală mare, unde am observat că se strînsese deja o mulţime apreciabilă de invitaţi. În momentul în care am trecut pragul şi am fost înconjurat de vacarm, un bărbat cu o barbă stufoasă şi neagră m-a salutat şi mi-a întins mîna. Am presupus că era una din gazdele evenimentului, dar nu am reuşit să reţin prea multe din cele ce mi-a spus, pentru că, sincer să fiu, în clipele acelea îmi era greu să mă gîndesc la orice altceva decît la ceea ce se petrecuse jos. Trăiam o senzaţie de gol straniu şi trebuia să-mi repet că nu o prinsesem deloc în cursă pe domnişoara Hemmings, că, oricare ar fi umilinţa la care fusese supusă, şi-o făcuse cu mîna ei.

Dar după ce m-am despărţit de bărbos şi am înaintat la întîmplare în încăpere, Sarah Hemmings a continuat să-mi domine gîndurile. Abia i-am remarcat pe chelnerul care s-a apropiat de mine cu o tavă cu aperitive şi pe invitaţii care se întorceau să mă salute. La un moment dat m-am alăturat conversaţiei unui grup de trei-patru bărbaţi – toţi dovedindu-se a fi oameni de ştiinţă – care păreau să ştie cine sînt eu. Apoi, la vreo cincisprezece minute după ce intrasem în salon, am simţit o uşoară schimbare în atmosferă şi, privind în jur, am dedus din privirile şi murmurele oamenilor că lîngă uşa prin care intrasem era o oarecare agitaţie.

În clipa în care am observat acest lucru, m-a cuprins o presimţire sumbră şi primul meu impuls a fost să mă pierd în mulţimea din încăpere. Dar parcă o forţă misterioasă mă trăgea înapoi, spre uşă, şi m-am trezit încă o dată lîngă bărbos, care în acel moment stătea cu spatele la recepţie, urmărind cu o expresie chinuită drama din anticameră.

Uitîndu-mă atent dincolo de el, m-am convins că domnişoara Hemmings era într-adevăr centrul scandalului. Din pricina ei se oprise procesiunea invitaţilor care îşi semnau numele la birou. Nu ţipa cu adevărat, dar părea că nu-i pasă cine o aude. Am urmărit-o cum s-a scuturat din strînsoarea unui angajat mai vîrstnic al hotelului, care încerca să o reţină. Apoi, aplecîndu-se peste birou de parcă ar fi vrut să-l străpungă şi mai înflăcărat cu privirea pe bărbatul glacial, care şedea în continuare pe scaun, a spus aproape suspinînd:

— Dar pur şi simplu nu-ţi dai seama! Trebuie să intru, nu vezi? Am atîţia prieteni acolo, locul meu este acolo, chiar acolo! Oh, fii rezonabil!

— Îmi pare rău, domnişoară… a început bărbatul cu figura glacială.

Dar Sarah Hemmings, căreia îi căzuse o şuviţă de păr peste o parte a feţei, nu l-a lăsat să termine.

— Este cea mai stupidă confuzie, nu vezi? Asta este cea mai stupidă confuzie care s-a produs vreodată! Şi tocmai din această cauză te porţi brutal! Nu-mi vine să cred! Pur şi simplu nu-mi vine să cred…

Se pare că toţi cei care asistam la această scenă eram uniţi de o stînjeneală neputincioasă. Apoi bărbosul şi-a venit în fire şi a păşit autoritar în anticameră.

— Ce s-a întîmplat? a întrebat el cu blîndeţe. S-a făcut vreo greşeală, scumpă doamnă? Haideţi, haideţi, o vom rezolva, sînt sigur. Sînt la dispoziţia dumneavoastră.

Apoi a făcut un gest de surprindere şi a exclamat:

— Vai, dar sînteţi domnişoara Hemmings, nu-i aşa?

— Sigur că eu sînt! Eu sînt! Nu vezi? Omul ăsta e atît de brutal cu mine…

— Dar, domnişoară Hemmings, scumpă domnişoară, nu-i cazul să vă necăjiţi! Haideţi, veniţi cu mine o clipă…

— Nu! Nu! Nu mă veţi lua de aici! Nu permit! Vă spun că trebuie, trebuie neapărat să intru! De atîta timp visez la asta…

— Fără îndoială că o putem ajuta pe tînăra doamnă, s-a auzit vocea unui bărbat care stătea pe margine. De ce să fim atît de meschini? Dacă s-a obosit să vină pînă aici, de ce să nu i se dea voie înăuntru?

Aceste cuvinte au produs un murmur general de aprobare, deşi am remarcat şi cîteva figuri dezaprobatoare. Bărbosul a ezitat, apoi a decis că primul lucru pe care-l are de făcut este să pună capăt scenei:

— Ei bine, poate că în acest caz excepţional…

Apoi, întorcîndu-se spre omul cu faţa glacială din spatele biroului, a continuat:

— Sînt convins că putem găsi o cale să-i facem loc domnişoarei Hemmings, nu credeţi, domnule Edwards?

Aş mai fi zăbovit, dar în tot timpul acestui schimb de replici am fost cuprins de teama că domnişoara Hemmings s-ar putea să mă remarce şi să mă tîrască în acest spectacol dizgraţios, acuzîndu-mă de ceva. De fapt, chiar în momentul în care am început să mă retrag, m-a privit o clipă drept în faţă. Dar n-a făcut nimic şi în clipa următoare ochii ei neliniştiţi s-au întors spre bărbos. Am profitat de acest prilej şi am plecat în grabă.

În următoarele douăzeci de minute mi-am impus să stau în sala de bal, cît mai departe de uşă. Surprinzător de mulţi invitaţi păreau inutil de copleşiţi de importanţa ocaziei, aşa că o mare parte din conversaţii – cele pe care le auzeam în jurul meu şi cele la care participam – constau aproape exclusiv în schimburi de complimente. După ce epuizau complimentele, oamenii treceau la elogierea invitatului de onoare. La un moment dat, după un asemenea discurs care enumera în detaliu realizările lui sir Cecil Medhurst, i-am spus domnului în vîrstă care îl ţinuse:

— Mă întreb dacă sir Cecil a ajuns.

Tovarăşul meu a făcut un semn cu paharul şi, la mică distanţă, în partea opusă a încăperii, am văzut silueta înaltă a marelui om de stat, uşor înclinată, conversînd cu două doamne între două vîrste. Apoi, tocmai cînd îl cercetam cu privirea, am văzut-o pe Sarah Hemmings ieşind din mulţime şi îndreptîndu-se direct spre el.

Nu mai era nici urmă din fiinţa aceea demnă de milă din anticameră. Arăta absolut radioasă. Şi, în timp ce priveam, ea a păşit semeaţă spre sir Cecil şi, fără umbră de ezitare, i-a pus mîna pe braţ.

Bărbatul în vîrstă m-a prezentat cuiva, aşa că pe moment am fost nevoit să mă uit în altă parte. Cînd am privit mai apoi spre sir Cecil, am văzut că domnişoara Hemmings reuşise să-i capteze întreaga atenţie, iar cele două doamne între două vîrste stăteau într-o parte, asistînd la discuţie cu un zîmbet încurcat. Chiar în clipa în care m-am uitat eu, sir Cecil îşi dădea capul pe spate şi rîdea zgomotos la vorbele ei.

Cînd a sosit timpul, am fost conduşi în sala de banchet şi aşezaţi în jurul unei mese imense şi lungi, sub lumina strălucitoare a candelabrelor. M-am simţit uşurat să văd că domnişoara Hemmings fusese aşezată la mare distanţă de mine şi o vreme am gustat atmosfera. Am conversat pe rînd cu doamnele care-mi stăteau de o parte şi de alta – ambele fiind, în felul lor, încîntătoare –, iar mîncarea era de un rafinament lipsit de ostentaţie. Dar, pe măsură ce mîncam, m-am trezit că mă aplec din cînd în cînd să o zăresc pe domnişoara Hemmings şi am început să-mi repet în minte toate motivele care mă îndreptăţiseră să mă comport aşa cum o făcusem.

Probabil că datorită acestor preocupări nu-mi pot aminti mai multe despre dineu. Spre sfîrşit s-au rostit discursuri. Diverse persoane s-au ridicat în picioare şi l-au copleşit pe sir Cecil cu laude pentru contribuţia lui în politica mondială şi în special pentru rolul său în crearea Ligii Naţiunilor. Apoi, în cele din urmă, sir Cecil însuşi s-a ridicat în picioare.

Discursul lui a fost în acelaşi timp autocritic şi optimist. După părerea lui, omenirea învăţase din greşelile ei, iar acum toate structurile se preocupau ferm să vegheze ca o calamitate de dimensiunea Războiului cel Mare să nu se mai producă pe glob. Războiul, aşa înfiorător cum a fost, n-a reprezentat decît un moment de „derapaj nefericit în evoluţia omului“, cînd progresul tehnic a luat-o cu cîţiva ani înaintea capacităţilor noastre organizatorice. Toţi am fost surprinşi de dezvoltarea rapidă a forţei noastre inginereşti şi de capacitatea de a purta război cu armele moderne, dar acum am depăşit acest impas. După ce ni s-a amintit de ororile care pot năvăli peste noi, forţele civilizaţiei au avut cîştig de cauză şi au impus autoritatea legii. Discursul lui s-a desfăşurat pe aceste coordonate, iar noi toţi am aplaudat cu entuziasm.

După dineu, doamnele nu ne-au părăsit, ci am fost rugaţi cu toţii să trecem în sala de bal. Acolo se afla un cvartet de coarde care cînta, iar chelnerii se plimbau peste tot cu tăvi cu băuturi, trabucuri şi cafea. Invitaţii au început imediat să circule, iar atmosfera era cu mult mai relaxată decît aceea de dinaintea dineului. La un moment dat am prins din întîmplare privirea domnişoarei Hemmings, care se afla în partea opusă a încăperii, şi am fost surprins să constat că îmi zîmbea. Primul meu gînd a fost că este zîmbetul unui duşman care pune la cale o revanşă teribilă, dar apoi am continuat să o observ pe tot parcursul serii şi am ajuns la concluzia că mă înşelasem. Mi-am dat seama că Sarah Hemmings era extrem de fericită. După luni, poate ani de planuri, izbutise să fie în acest loc, la această oră, şi, după ce şi-a atins scopul, dăduse uitării – aşa cum se întîmplă, din cîte am aflat, cu o femeie care tocmai a născut – amintirea durerii pe care o îndurase anterior. Am urmărit-o cum trecea de la un grup la altul, conversînd amical. Mi-a trecut prin minte că ar trebui să traversez încăperea şi să mă împac cu ea cît este într-o asemenea stare de spirit, dar posibilitatea ca dispoziţia ei să se schimbe brusc, iar ea să provoace altă scenă, m-a ţinut la o distanţă apreciabilă.

Trecuse probabil o jumătate de oră din acea parte a serii, cînd am fost în sfîrşit prezentat lui sir Cecil Medhurst. Nu făcusem eforturi speciale să-l întîlnesc, dar presupun că aş fi fost puţin dezamăgit dacă aş fi plecat de la acest dineu fără să fi schimbat vreun cuvînt cu ilustrul om de stat. De fapt, el a fost condus spre mine de lady Adams, pe care o întîlnisem cu cîteva luni în urmă în timpul unei investigaţii. Sir Cecil mi-a strîns mîna cu căldură şi mi-a spus:

— Ah, tinere! Iată-te, deci!

Am fost lăsaţi singuri cîteva minute în mijlocul încăperii. Jur-împrejurul nostru era un vacarm însufleţit şi, pentru a schimba amabilităţile obişnuite, am fost nevoiţi să ridicăm vocile. La un moment dat m-a înghiontit şi a zis:

— Ştii, tot ce am spus mai devreme la dineu. Despre lumea care o să devină un loc mai sigur şi mai civilizat. Cred într-adevăr acest lucru. Cel puţin – şi în acel moment mi-a luat mîna şi mi-a aruncat o privire comică –, cel puţin mi-ar plăcea să o cred. O, da, mi-ar plăcea enorm să o cred. Dar nu ştiu, tinere prieten. Nu ştiu dacă vom reuşi să rezistăm. O să facem şi noi ce-o să putem. Vom organiza, vom dezbate. Îi vom solicita pe cei mai importanţi oameni din cele mai importante naţiuni să-şi pună mintea la contribuţie şi să vorbească. Dar răul va fi întotdeauna acolo şi ne va pîndi după colţ. O, da! Sînt ocupaţi, chiar acum, chiar în clipa asta, cînd vorbim, sînt ocupaţi să conspire şi să ne distrugă civilizaţia. Şi sînt deştepţi, diabolic de deştepţi! Bărbaţii şi femeile cumsecade fac şi ei ce pot, îşi sacrifică viaţa pentru a-i ţine în şah, dar mi-e teamă că nu va fi suficient, prietene. Mi-e teamă că nu va fi suficient. Răii sînt mult prea vicleni pentru cetăţeanul obişnuit şi onorabil. Îl vor încercui, îl vor corupe, îl vor întoarce împotriva semenilor lui. Văd acest lucru, îl văd tot timpul, şi situaţia se va înrăutăţi. De aceea trebuie să ne bizuim, mai mult ca oricînd, pe oameni ca tine, prietene. Cei puţini care vor fi de partea noastră şi care sînt la fel de deştepţi ca ei. Cei care le vor ghici jocul repede şi vor distruge ciuperca înainte de a-şi aduna puterile şi de a se răspîndi.

Se poate să fi fost ceva mai mult decît doar ameţit. Poate că ocazia îl copleşise. Oricum, a continuat în acelaşi spirit o vreme, strîngîndu-mi braţul, emoţionat, în timp ce vorbea. Poate pentru că acest domn distins era atît de plin de efuziune sau poate pentru că mă gîndisem toată seara să-l întreb asta, în cele din urmă, cînd a făcut o pauză, i-am spus:

— Sir Cecil, cred că aţi fost recent la Shanghai.

— Shanghai? Desigur, prietene. M-am dus şi m-am întors. Ceea ce se petrece în China este hotărîtor. Ştii, nu ne mai putem preocupa doar de Europa. Dacă dorim să împiedicăm haosul din Europa, trebuie să privim mai departe.

— Vă întreb, domnule, pentru că m-am născut în Shanghai.

— Adevărat? Ia te uită…

— Tocmai mă întrebam, domnule, dacă nu l-aţi întîlnit din întîmplare pe un vechi prieten de-al meu. Desigur, nu văd de ce să-l fi întîlnit neapărat. Îl cheamă Yamashita. Akira Yamashita.

— Yamashita? Hm… Japonez, din cîte înţeleg. Desigur, sînt o mulţime de japonezi în Shanghai. Sînt tot mai influenţi. Yamashita zici.

— Akira Yamashita.

— N-aş putea zice că l-am întîlnit. Diplomat sau ceva de genul ăsta?

— De fapt, domnule, nu am de unde să ştiu. Am fost prieteni în copilărie.

— Oh, înţeleg! Dacă aşa stau lucrurile, sînteţi sigur că se află încă la Shanghai? Poate că omul dumneavoastră s-a întors în Japonia.

— O, nu, sînt sigur că este încă acolo! Akira îndrăgea foarte mult Shanghai-ul. În afară de asta, era hotărît să nu se mai întoarcă în Japonia. Nu, sînt sigur că este încă acolo.

— Ei bine, nu l-am întîlnit. L-am văzut destul de des pe tipul acela, pe Saito. Şi cîţiva militari. Dar pe nimeni cu numele ăsta.

— Ei bine…

Am rîs pentru a-mi ascunde dezamăgirea.

— Era cu totul improbabil. Mă întrebam doar, atîta tot.

Chiar în acel moment, spre neliniştea mea, mi-am dat seama că Sarah Hemmings stătea lîngă mine.

— L-aţi prins pînă la urmă pe marele detectiv, sir Cecil, a spus ea cu voioşie.

— Aşa e, draga mea, a răspuns bătrînul gentleman, aruncîndu-i o privire veselă. Tocmai îi spuneam că va trebui să ne bazăm pe el în următorii ani.

Sarah Hemmings mi-a zîmbit.

— Trebuie să vă spun, sir Cecil, că nu am avut întotdeauna impresia că domnul Banks este o persoană pe care să te bazezi în întregime. Dar probabil că este tot ce avem noi mai bun.

În acel moment am hotărît că este cazul să plec cît mai repede şi, pretinzînd că am observat pe cineva în partea opusă a încăperii, mi-am cerut scuzele de rigoare şi m-am îndepărtat.

Nu am dat cu ochii de domnişoara Hemmings decît mai tîrziu. Invitaţii începuseră deja să plece şi sala de bal era puţin mai aerisită. În plus, chelnerii deschiseseră cîteva uşi spre balcoane, aşa că briza înviorătoare a nopţii adia prin încăpere. Cu toate acestea, seara era la fel de caldă şi, dorind să iau puţin aer curat, m-am abătut spre unul dintre balcoane. Abia ce păşisem afară, cînd mi-am dat seama că Sarah Hemmings era deja acolo, cu spatele întors la sala de bal, cu o ţigară în portţigaret, privind fix cerul nopţii. M-am dat înapoi, dar, în ciuda faptului că nu tresărise, ceva mi-a spus că e conştientă de prezenţa mea. În consecinţă, mi-am croit drum spre balcon şi i-am spus:

— Aşa deci, domnişoară Hemmings. V-aţi bucurat de seara asta pînă la urmă.

— A fost cea mai minunată seară a mea, a răspuns ea, fără să se întoarcă.

A lăsat să-i scape un oftat de mulţumire şi apoi mi-a zîmbit fugar, peste umăr, înainte de a-şi fixa încă o dată privirea pe cerul nopţii.

— Exact cum mi-am imaginat că va fi. Oamenii aceştia minunaţi. În orice loc te-ai uita. Minunaţi oameni. Iar sir Cecil este adorabil, nu crezi? Am avut o conversaţie minunată cu Eric Mitchell despre expoziţia lui. Mă va invita la vernisajul în cerc restrîns de luna viitoare.

Nu am răspuns nimic şi, timp de cîteva minute, am continuat pur şi simplu să stăm acolo, unul lîngă altul, sprijiniţi de balustrada balconului. În mod curios – şi acest lucru se datora probabil cvartetului de coarde, al cărui vals delicat plutea lent spre noi –, tăcerea nu era chiar atît de stînjenitoare pe cît ar fi fost de aşteptat. În cele din urmă a spus:

— Presupun că eşti surprins.

— Surprins?

— De cîtă voinţă am avut. Să ajung aici în seara asta.

— Da, am fost surprins.

Apoi am continuat:

— Şi ce credeţi că v-a împins la asta, domnişoară Hemmings? De ce trebuia să consideraţi că e absolut necesar să doriţi o astfel de companie în această seară?

— Absolut necesar? Credeţi că mi se pare absolut necesar?

— Aşa aş zice. Şi la ce am asistat la uşă mai devreme ar putea fi un argument în favoarea acestei convingeri.

Spre surprinderea mea, ea mi-a răspuns cu un rîs uşor, apoi mi-a zîmbit.

— Şi de ce nu, Christopher? De ce să nu doresc să mă aflu într-o asemenea companie? Nu-i pur şi simplu… raiul însuşi?

Cînd nu am mai scos o vorbă, zîmbetul ei s-a topit.

— Presupun că mă dezaprobi, a zis ea pe un alt ton.

— N-am făcut decît să remarc…

— E-n regulă. Ai tot dreptul. Găseşti că toate cele întîmplate, evenimentele de mai înainte, le găseşti stînjenitoare şi le dezaprobi. Dar ce altceva ar trebui să fac? Cînd voi fi bătrînă, nu doresc să mă uit în urmă şi să văd un gol. Vreau să văd că am făcut ceva de care să fiu mîndră. Vezi, Christopher, sînt ambiţioasă.

— Nu sînt sigur că te înţeleg. Ai impresia că vei duce o viaţă mai bogată dacă te asociezi cu oameni celebri?

— Oare chiar aşa mă vezi tu?

S-a depărtat, probabil rănită cu adevărat, şi a tras din ţigară. Am urmărit-o cum priveşte îndelung strada pustie şi clădirea cu stucatură albă de peste drum. Apoi a spus liniştită:

— Înţeleg că poate părea şi aşa. Cel puţin pentru cineva care mă observă cu un ochi cinic.

— Sper că nu aşa te privesc. M-ar întrista dacă ai crede că fac asta.

— Atunci ar trebui să încerci să fii mai înţelegător.

S-a întors spre mine şi m-a privit cu o expresie concentrată, apoi şi-a întors privirea în altă parte.

— Dacă părinţii mei ar trăi, a zis ea, mi-ar spune că ar fi cazul să mă mărit. Şi probabil că este. Dar n-o să fac la fel ca altele. N-o să-mi risipesc dragostea, energia, intelectul – limitat cum este – pe un om de nimic, unul care se dedică golfului sau vînzării de obligaţiuni în City. Cînd o să mă mărit, o să-mi aleg pe cineva care va contribui cu adevărat, vreau să zic la progresul umanităţii, la o lume mai bună. Este oare o ambiţie nemaipomenită? Nu vin în asemenea locuri în căutare de oameni celebri, Christopher. Vin în căutarea celor distinşi. De ce m-ar deranja cîte un moment stînjenitor din cînd în cînd? şi a arătat spre încăpere. Dar nu mă voi împăca niciodată cu gîndul că soarta mea este să-mi risipesc viaţa alături de un om plăcut, politicos şi fără vreo valoare morală.

— Cînd pui problema aşa, am zis eu, îmi dau seama cum apari, probabil, în propriii tăi ochi… Nu ştiu, cumva aproape ca o fanatică.

— Într-un fel, aşa mă şi văd, Christopher. Oh, ce se cîntă acum? E o piesă cunoscută. Mozart?

— Cred că e Haydn.

— O, da, ai dreptate! E Haydn.

Apoi a privit cîteva secunde cerul şi a părut că ascultă.

— Domnişoară Hemmings, am spus eu în cele din urmă, nu mă simt mîndru de felul în care m-am purtat cu dumneavoastră mai devreme. Sincer să fiu, regret nespus. Îmi pare rău. Sper că o să mă iertaţi.

Ea a continuat să privească afară, în noapte, mîngîindu-şi uşor obrazul cu portţigaretul.

— Asta-i foarte frumos din partea ta, Christopher, a zis ea liniştită. Dar eu ar trebui să-mi cer scuze. La urma urmei, am încercat să te folosesc. Desigur, asta făceam. Sînt sigură că am apărut într-o lumină îngrozitoare mai devreme, dar nu-mi pasă. Totuşi mă doare că m-am purtat rău cu tine. Poate n-o să mă crezi, dar e adevărat.

Am rîs.

— Ei bine, atunci să încercăm amîndoi să ne iertăm unul pe celălalt.

— Da, aşa să facem.

S-a întors spre mine, iar faţa i-a fost traversată de un zîmbet aproape copilăresc prin voioşia lui. Apoi a cuprins-o iar plictiseala şi s-a întors spre noaptea de afară.

— Deseori mă port rău cu lumea, a început ea. Asta mi se trage de la faptul că sînt ambiţioasă. Şi că nu mi-a mai rămas prea mult timp

— Ţi-ai pierdut părinţii de mult? am întrebat-o eu.

— Parcă dintotdeauna. Dar într-un fel, altul decît cel obişnuit, sînt mereu cu mine.

— Ei bine, mă bucur că pînă la urmă ai avut parte de o seară plăcută. Nu pot spune decît că îmi pare rău de rolul pe care l-am avut eu aici.

— Oh, uite, pleacă toţi! Ce păcat! Şi doream să vorbesc cu tine despre tot felul de lucruri. Despre prietenul tău, de exemplu.

— Prietenul meu?

— Acela despre care l-ai întrebat pe sir Cecil. Cel din Shanghai.

— Akira? Nu-i decît un prieten din copilărie.

— Dar aş zice că a fost unul foarte important.

Mi-am îndreptat spatele şi m-am uitat spre încăpere.

— Ai dreptate. Chiar pleacă toţi.

— Presupun că ar trebui să plec şi eu, a zis. Altfel, plecarea îmi va fi la fel de remarcată ca şi sosirea.

Dar nu a făcut nici un gest să plece, aşa că, în cele din urmă, m-am scuzat şi m-am întors în sala de bal. La un moment dat, cînd am aruncat o privire în urmă, m-am gîndit la felul în care se profila conturul siluetei singuratice, stînd acolo, în balcon, şi fumîndu-şi ţigara în aerul nopţii, în timp ce încăperea se golea cu repeziciune. Chiar mi-a trecut prin minte că ar trebui să mă întorc şi să mă ofer să o conduc la plecarea de la această festivitate. Dar faptul că îl menţionase pe Akira m-a alarmat şi am decis că în seara aceea făcusem destule pentru a-mi îmbunătăţi relaţiile cu Sarah Hemmings.