Translation of the novel © 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3422-4

ISBN PDF: 978-973-46-3423-1

ISBN print: 978-973-46-3290-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/Kwiat7

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I
Ecluza nr. 14

Faptele, reconstituite cu mare minuţiozitate, nu duseseră la nimic, poate doar la concluzia că descoperirea celor doi căruţaşi din Dizy era, ca să zicem aşa, imposibilă.

Duminică – era 4 aprilie – începuse să plouă torenţial de pe la trei după-amiază.

În acel moment, în port, deasupra ecluzei nr. 14, care face legătura între Marna şi canalul lateral, se aflau două şlepuri cu motor coborînd pe firul apei, o ambarcaţiune la descărcare şi una goală.

Cu puţin înainte de ora şapte, pe cînd începea să se însereze, o ambarcaţiune-cisternă, Éco III, îşi anunţase prezenţa şi pătrunsese în sas.

Ecluzistul se arătase iritat, pentru că avea rude în vizită. Îi făcuse un semn de refuz unei ambarcaţiuni de halaj care sosea imediat după cealaltă, trasă alene de cei doi cai ai ei.

Întors acasă, îl văzuse intrînd imediat pe căruţaş, pe care îl cunoştea.

— Pot să trec? Patronul ar vrea să înnopteze mîine la Juvigny…

— Treci dacă vrei. Dar manevrezi singur porţile…

Ploua din ce în ce mai tare. De la fereastră, ecluzistul văzu silueta scurtă şi îndesată a căruţaşului care se deplasa greoi de la o poartă la cealaltă, îşi mîna animalele şi agăţa parîmele de babele.

Barja se ridicase treptat deasupra zidurilor. La cîrmă nu era patronul, ci soţia lui, o grăsană din Bruxelles, cu părul de un blond ţipător şi vocea ascuţită.

La şapte şi douăzeci, Providence se oprise în faţă la Café de la Marine, în spatele cisternei Éco III. Caii se întorseseră la bord. Căruţaşul şi patronul se îndreptaseră spre cafenea, unde se aflau alţi marinari şi doi piloţi de la Dizy.

La ora opt, cînd se făcuse noapte de-a binelea, un remorcher adusese sub porţi cele patru ambarcaţiuni pe care le tracta.

Asta mărise numărul clienţilor de la Café de la Marine. Fuseseră ocupate şase mese şi mulţi se strigau de la una la alta. Cei care intrau lăsau în urma lor şiroaie de apă şi îşi scuturau cizmele pline de noroi.

În încăperea vecină, luminată de o lampă cu petrol, femeile veneau să cumpere provizii.

Aerul era greu. Se vorbea despre un accident petrecut la ecluza nr. 8 şi despre întîrzierea pe care ar fi putut s-o pricinuiască ambarcaţiunilor ce urcau pe firul apei.

La ora nouă, soţia patronului barjei Providence venise să-şi ia soţul şi pe căruţaş, care plecaseră împreună cu ea, salutând pe toată lumea.

La ora zece, lămpile erau stinse la bordul celor mai multe ambarcaţiuni. Ecluzistul îşi însoţise rudele pînă la drumul mare spre Épernay, care traversa canalul la doi kilometri de ecluză.

Nu văzuse nimic anormal. La întoarcere, trecînd pe lîngă Café de la Marine, aruncase o privire înăuntru şi fusese strigat de un pilot.

— Hai să bei un păhărel! Eşti ud leoarcă…

Luase un rom fără să se aşeze. Doi căruţaşi se ridicaseră, îngreunaţi de vinul roşu, cu ochii sticlind, şi se îndreptaseră spre grajdul din vecinătatea cafenelei, unde se culcau pe paie, lîngă caii lor.

Nu erau chiar beţi, dar trăseseră destul la măsea ca să doarmă buştean.

În grajdul luminat de un felinar făcut mic de tot erau cinci cai.

La ora patru, unul dintre căruţaşi îşi trezise însoţitorul şi amîndoi începuseră să se ocupe de animale. Auziseră cum caii barjei Providence erau coborîţi de la bord şi înhămaţi.

La aceeaşi oră, patronul cafenelei se trezise şi aprinsese lampa în camera lui, la etaj. Auzise şi el cum Providence se punea în mişcare.

La patru şi jumătate, motorul diesel al vasului-cisternă începuse să duduie, dar acesta plecase abia peste un sfert de oră, după ce patronul băuse un grog la cafenea, deschisă între timp.

Abia ieşise şi ambarcaţiunea lui nu era încă pregătită de plecare cînd cei doi căruţaşi făcuseră descoperirea.

Unul dintre ei trăgea caii spre drumul de halaj. Celălalt îşi căuta biciul prin paie. Atunci dăduse cu mîna de un corp rece.

I se păruse că recunoaşte o faţă de om şi, buimăcit, îşi luase felinarul, luminând cadavrul care avea să zguduie întregul Dizy şi să tulbure viaţa canalului.

Comisarul Maigret, de la Brigada I Mobilă, recapitula aceste fapte, punîndu-le în context.

Era luni seara. De dimineaţă, Parchetul de la Épernay efectuase descinderea legală la faţa locului şi, după ce-şi făcuseră treaba cei de la Identitatea Judiciară şi medicii legişti, cadavrul fusese transportat la morgă.

Ploua încă, o ploaie măruntă, deasă şi rece, care se pornise de cu noapte şi o ţinuse aşa toată ziua.

Siluete se agitau pe porţile ecluzei, unde o ambarcaţiune se ridica încetişor.

De o oră, de cînd se afla acolo, comisarul nu se gîndise decît să se familiarizeze cu o lume pe care o descoperea brusc şi despre care, cînd sosise, avea numai noţiuni greşite sau confuze.

Ecluzistul îi spusese:

— În bief erau doar două barje care coborau, una care urca şi a trecut prin ecluză după-amiază, una goală şi două panamale. Apoi a sosit motorul cu cele patru barje ale lui…

Maigret învăţase că un motor este un remorcher şi că o panama este o ambarcaţiune care nu are nici motor, nici cai la bord pentru halaj, fiind obligată să închirieze un căruţaş cu animalele sale pentru un anumit traseu, ceea ce înseamnă să navighezi toată ziua.

Sosind la Dizy, văzuse numai un canal îngust, la trei kilometri de Épernay, şi un sat mărunt lîngă un pod de piatră.

Fusese nevoit să meargă prin noroaie pe drumul de halaj pînă la ecluză, care se afla şi ea la doi kilometri de Dizy.

Acolo găsise casa ecluzistului, din piatră cenuşie, cu tăbliţa Birou de declaraţii.

Şi intrase la Café de la Marine, cealaltă clădire aflată prin partea locului.

În stînga, o sală de cafenea sărăcăcioasă, cu muşamale maronii pe mese şi pereţii zugrăviţi pe jumătate în maro, pe jumătate în galben murdar.

Dar înăuntru domnea un iz caracteristic, de ajuns ca să marcheze diferenţa faţă de o cafenea de ţară. Mirosea a grajd, hamuri, gudron şi băcănie, petrol şi motorină.

Uşa din dreapta era prevăzută cu un clopoţel şi pe geamuri erau lipite reclame transparente.

Înăuntru era plin de mărfuri: impermeabile, saboţi, haine de pînză, saci cu cartofi, barili de ulei alimentar şi lăzi cu zahăr, mazăre, fasole, laolaltă cu alte legume şi faianţă.

Nu se vedea nici un client. În grajd nu se mai afla decît calul proprietarului, înhămat pentru a merge la piaţă, un animal mare şi cenuşiu, blînd din fire, care nu era ţinut legat şi se plimba din cînd în cînd prin curte, printre găini.

Totul şiroia de ploaie. Asta era nota dominantă, iar oamenii care treceau erau negri şi lucioşi, aplecaţi în faţă.

La o sută de metri, un trenuleţ decovil se deplasa de colo colo într-un şantier, iar mecanicul, în partea din spate a micii locomotive, fixase o umbrelă sub care stătea înfrigurat, cu umerii strînşi.

Un şlep se depărta de mal, împins cu prăjina pînă la ecluză, de unde ieşea altul.

Cum ajunsese femeia acolo? De ce? Acestea erau întrebările pe care şi le puseseră cu uimire Poliţia din Épernay, Parchetul, medicii şi tehnicienii de la Identitatea Judiciară, iar Maigret se tot gîndea la ea.

O primă certitudine: femeia fusese sugrumată. Moartea survenise duminică seara, după toate probabilităţile, pe la zece şi jumătate.

Cadavrul fusese descoperit în grajd, cu puţin după ora patru dimineaţa.

Nici un drum nu trecea pe lîngă ecluză. Nimic nu putea să atragă pe cineva care nu se ocupă cu navigaţia. Drumul de halaj era prea îngust ca să permită trecerea unui automobil. Iar în noaptea aceea ar fi trebuit să intre pînă la jumătatea gambei în apa băltoacelor şi în noroiul de pe drum.

Numai că femeia, lucru cît se poate de evident, făcea parte dintr-o lume în care oamenii se deplasează mai degrabă în maşini de lux şi în vagoane de dormit decît pe jos.

Purta numai o rochie de mătase crem şi pantofi din piele întoarsă albă, care erau mai curînd de plajă decît de oraş.

Rochia era şifonată, dar fără vreo pată de noroi. Numai vîrful pantofului stîng era încă umed în momentul descoperirii cadavrului.

— Între treizeci şi opt şi patruzeci de ani! spusese medicul după ce o examinase.

Cerceii erau două perle veritabile, valorînd în jur de cincisprezece mii de franci. Brăţara din aur şi platină, lucrată în stil ultramodern, era mai mult estetică decît scumpă, dar purta semnătura unui bijutier din Piaţa Vendôme.

Părul era şaten, ondulat, tuns scurt la ceafă şi la tîmple.

Cît priveşte faţa, desfigurată de strangulare, trebuie să fi fost de o drăgălăşenie ieşită din comun.

Cu siguranţă o femeie plină de viaţă.

Unghiile îngrijite, date cu ojă, erau murdare.

Nu fusese găsită vreo geantă lîngă ea. Poliţia din Épernay, din Reims şi din Paris, folosind o fotografie a cadavrului, încerca zadarnic, din acea dimineaţă, să-i stabilească identitatea.

Ploaia cădea la nesfîrşit prin părţile acelea mohorâte. La stînga şi la dreapta, orizontul era mărginit de coline cretoase, cu dîre albe şi negre, unde butucii de viţă-de-vie, în acel anotimp, păreau nişte cruci de lemn într-un cimitir militar.

Ecluzistul, pe care îl puteai recunoaşte numai după şapca cu ceaprazuri, se învîrtea demoralizat în jurul bazinului său, unde apa începea să clocotească de fiecare dată cînd deschidea vanele.

Şi îi povestea fiecărui marinar, în timp ce ambarcaţiunea se ridica sau cobora, întreaga întîmplare.

Uneori, după semnarea actelor regulamentare, cei doi se îndreptau cu paşi mari spre Café de la Marine, unde goleau câteva pahare cu rom sau un clondir cu vin alb.

Ecluzistul arăta din cînd în cînd cu bărbia spre Maigret, care – plimbîndu-se de colo colo fără o ţintă precisă – dădea probabil impresia unui om nedumerit.

Adevărul era că acel caz se prezenta într-un mod cît se poate de anormal. Nu exista nici măcar un martor care să poată fi chestionat.

Parchetul, după ce-l interogase pe ecluzist, se înţelesese cu inginerul de la Drumuri şi Poduri şi hotărîse să lase toate ambarcaţiunile să-şi vadă de drum.

Cei doi căruţaşi plecaseră ultimii, pe la amiază, fiecare ajutînd o panama să navigheze.

Deoarece ecluzele se înşiruie la fiecare trei-patru kilometri şi sînt legate între ele telefonic, se poate şti, în orice moment, unde se află o ambarcaţiune, existînd posibilitatea să fie oprită pe drum.

Mai mult, un comisar de la poliţia din Épernay chestionase pe toată lumea şi Maigret avea la dispoziţie procesele-verbale ale acestor interogatorii, din care nu reieşea nimic, doar că realitatea era de-a dreptul incredibilă.

Toţi cei care se aflaseră în ajun la Café de la Marine erau cunoscuţi ori de patron, ori de ecluzist, iar adesea de amîndoi.

Căruţaşii înnoptau, cel puţin o dată pe săptămînă, în acelaşi grajd şi întotdeauna în aceeaşi stare vecină cu beţia.

— Înţelegeţi! La fiecare ecluză se mai bea un păhărel… Aproape toţi ecluziştii vînd băutură…

Ambarcaţiunea-cisternă care sosise duminică după-amiază şi plecase luni dimineaţă transporta benzină şi aparţinea unei companii maritime din Le Havre.

Cît priveşte barja Providence, al cărei patron era chiar proprietarul, aceasta trecea de douăzeci de ori pe an, cu cei doi cai şi bătrînul căruţaş. La fel stăteau lucrurile şi cu celelalte!

Maigret era posac. Intră de o sută de ori în grajd, apoi în cafenea sau în prăvălie.

Îl văzură mergînd pînă la podul de piatră, părînd să-şi numere paşii sau să caute ceva în noroi. Urmări, încruntat, cu apa şiroind pe el, trecerea prin ecluză a zece ambarcaţiuni.

Se întrebau ce idee avea în cap, dar în realitate nu avea nici una. Nici măcar nu încerca să descopere un indiciu propriu-zis, ci mai curînd să se integreze cît mai bine în ambianţă, să înţeleagă viaţa canalului, atît de diferită de cea pe care o cunoştea.

Comisarul se interesase şi i se spusese că putea împrumuta o bicicletă dacă voia să ajungă la vreuna dintre ambarcaţiuni.

Ecluzistul îi dăduse Ghidul oficial al navigaţiei interne, unde localităţi necunoscute, cum ar fi Dizy, căpătau, din motive topografice sau graţie unei joncţiuni, a unei intersecţii, a prezenţei unui port, a unei macarale, chiar a unui birou de declaraţii, o importanţă nebănuită.

Încerca să urmărească, în gînd, barjele şi căruţaşii:

Ay – Port – Ecluza nr. 13.

Mareuil-sur-Ay – Şantier de construcţii de ambarcaţiuni – Port – Bazin de virare – Ecluza nr. 12 – Coastă 74, 36…

Apoi, Bisseuil, Tours-sur-Marne, Condé, Aigny…

La celălalt capăt al canalului, dincolo de platoul Langres, pe care ambarcaţiunile îl escaladau ecluză după ecluză şi îl coborau pe celălalt versant, se aflau Saône, Chalon, Mâcon, Lyon…

— Ce căutase femeia aici?

Într-un grajd, cu perle la urechi, cu brăţară şic şi pantofi albi din piele întoarsă!

Probabil ajunsese acolo vie, deoarece crima fusese comisă după zece seara.

Dar cum? De ce? Şi nimeni nu auzise nimic! Nu strigase! Cei doi căruţaşi nu se treziseră!

Dacă n-ar fi fost biciul rătăcit, cadavrul ar fi fost descoperit probabil după două săptămîni sau chiar o lună, din întîmplare, la întorsul paielor!

Şi alţi căruţaşi ar fi venit să sforăie lîngă cadavrul femeii!

În pofida ploii reci, stăruia neîncetat în aer ceva apăsător, implacabil. Iar ritmul vieţii era lent.

Picioare încălţate cu cizme sau cu saboţi se tîrau pe zidurile ecluzei sau pe drumul de halaj. Cai uzi leoarcă aşteptau sfîrşitul trecerii prin ecluză ca să pornească mai departe, întinzîndu-se printr-un efort progresiv, opintindu-se pe picioarele dinapoi.

Şi urma să se lase seara, ca în ajun. Şlepurile care urcau pe firul apei nu-şi mai continuau drumul, ci se legau la chei pe timpul nopţii, în vreme ce marinarii amorţiţi se îndreptau în grupuri spre cafenea.

Maigret aruncă o privire prin camera care îi fusese pregătită, alături de cea a patronului. Rămase acolo vreo zece minute, îşi schimbă pantofii şi îşi curăţă pipa.

Pe cînd cobora, un iaht – condus de un matelot cu impermeabil – trecu pe lîngă mal cu viteză redusă, trase înapoi şi se opri lin între două babele.

Matelotul efectuă singur toate manevrele. Doi bărbaţi ieşiră puţin mai tîrziu din cabină, se uitară în jur indispuşi şi în cele din urmă se îndreptară spre Café de la Marine.

Îmbrăcaseră şi ei impermeabile. Dar, scoţându-le, rămaseră în cămăşi de flanelă descheiate la gît şi în pantaloni albi.

Marinarii îi priveau fără ca nou-veniţii să se arate stînjeniţi în vreun fel. Dimpotrivă! Acest soi de decor părea să le fie familiar.

Unul dintre ei era înalt, gras, cărunt, cu ten cărămiziu şi ochi bulbucaţi, cu privirea tulbure, care aluneca peste oameni şi lucruri fără să le vadă.

Se răsturnă pe scaunul de răchită, îşi trase al doilea scaun sub picioare şi îl chemă pe patron pocnind din degete.

Însoţitorul lui, care trebuie să fi avut vreo douăzeci şi cinci de ani, îi vorbea în engleză cu o nonşalanţă care aducea a snobism.

Tocmai el întrebă, fără accent:

— Aveţi şampanie bună? Nu spumant…

— Am.

— Aduceţi-ne o sticlă…

Fumau ţigări cu filtru importate din Turcia.

Conversaţia marinarilor, întreruptă un moment, se reluă treptat.

După ce patronul servi vinul, intră şi matelotul, care purta tot pantaloni albi şi un jerseu de marinar cu dungi albastre.

— Aici, Vladimir!

Cel mai solid dintre ei căscă, vădind o plictiseală persistentă. Îşi goli paharul făcînd o grimasă, după care se putea observa că era numai pe jumătate mulţumit.

— Încă o sticlă! şopti el către cel mai tînăr.

Acesta repetă cu glas tare, ca şi cum ar fi fost obişnuit să transmită astfel ordinele:

— Încă o sticlă!

Maigret, care stătea într-un colţ cu o sticlă de bere, se ridică de la masă şi se apropie de ei.

— Îmi cer scuze, domnilor… Îmi îngăduiţi să vă pun o întrebare?

Cel mai în vîrstă arătă spre însoţitorul lui cu un gest elocvent:

— Adresaţi-vă lui!

Nu arăta nici surprindere, nici curiozitate. Matelotul îşi umplu paharul şi tăie capătul unei ţigări de foi.

— Aţi venit pe Marna?

— Pe Marna, bineînţeles.

— Aţi tras la mal departe de-aici noaptea trecută?

Cel mai solid întoarse capul, zicînd în engleză:

— Răspunde-i că asta nu-l priveşte!

Maigret se prefăcu că nu a înţeles şi, fără să mai adauge ceva, scoase din portofel fotografia cu cadavrul şi o puse pe muşamaua maronie a mesei.

Marinarii, aşezaţi sau în picioare la tejghea, urmăreau cu privirea scena.

Proprietarul iahtului abia dacă-şi mişcă puţin capul ca să privească fotografia. Apoi se uită la Maigret şi, oftînd, întrebă:

— Poliţia?

Avea un puternic accent englezesc, o voce obosită.

— Poliţia Judiciară! O crimă a fost comisă aici noaptea trecută. Victima n-a putut fi încă identificată.

— Unde e? întrebă celălalt ridicîndu-se şi arătînd spre fotografie.

— La morga din Épernay. O cunoaşteţi?

Faţa englezului nu exprima nimic. Totuşi, Maigret observă că gîtul lui enorm, apoplectic, devenise violaceu.

Îşi luă şapca albă, o aşeză pe capul aproape chel şi mormăi mai întîi în engleză, întorcîndu-se spre însoţitorul său:

— Iar complicaţii!

Apoi, indiferent la atenţia cu care îl priveau marinarii, spuse trăgînd din ţigară:

— E soţia mea!

Deodată se auziră mult mai clar răpăitul ploii în geamuri şi chiar scîrţîitul manivelei de la ecluză. Tăcerea, totală, dură cîteva secunde, ca şi cum orice formă de viaţă ar fi fost suspendată.

— Plăteşte, Willy…

Englezul îşi aruncă impermeabilul pe umeri fără să-l îmbrace şi mormăi spre Maigret:

— Haideţi pe iaht…

Matelotul, căruia îi spusese Vladimir, goli mai întîi sticla de şampaniei, apoi plecă aşa cum venise, împreună cu Willy.

Cînd ajunse la bord, comisarul văzu mai întîi o femeie în capot, cu picioarele goale şi părul vîlvoi, care moţăia pe o cuşetă de velur grena.

Englezul îi atinse umărul şi, cu aceeaşi nepăsare ca înainte, pe un ton lipsit de curtoazie, comandă:

— Ieşi!

Apoi aşteptă, plimbîndu-şi privirea peste masa pliantă, unde se aflau o sticlă de whisky şi vreo şase pahare murdare, precum şi o scrumieră plină de chiştoace.

În sfîrşit, îşi turnă în pahar, ca un automat, şi împinse sticla spre Maigret cu un gest care voia să însemne: „Dacă vreţi…”.

Un şlep trecea pe-alături, mai-mai să atingă hublourile, şi căruţaşul, la cincizeci de metri mai încolo, oprea caii care îşi agitau zurgălăii.