© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4004-1

ISBN PDF: 978-973-46-4005-8

ISBN print: 978-973-46-3884-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Alexandra Văcăroiu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIN MĂLAICU-HONDRARI s-a născut la 29 ianuarie 1971, în Sângeorz-Băi. A publicat Zborul femeii pe deasupra bărbatului (poeme, Eikon, 2004, Premiul Uniunii Scriitorilor, filiala Cluj), Cartea tuturor intenţiilor (roman, Vinea, 2006; ediţia a II-a, Cartea Românească, 2008), Apropierea (roman, Cartea Românească, 2010) şi La două zile distanţă (poeme, Charmides, Bistriţa, 2011, premiul revistelor Poesis Internaţional şi Transilvania). A scris în colaborare cu regizorul Tudor Giurgiu scenariul după romanul Apropierea.

I

1

Dis-de-dimineaţă, Constantin a ieşit din locuinţa lui, a făcut douăzeci de paşi, apoi s-a întors şi s-a închis în casă până a doua zi.

2
Caietul Constantin

În urmă cu câţiva ani, când încă mai aveam mândrie şi decenţă, am citit confesiunea despre alcool scrisă de Marguerite Duras. Am uitat o vreme de acea confesiune, apoi mi-am reamintit-o şi am început să beau. Dar, spre deosebire de Marguerite Duras, eu am început abrupt. Beam încă de dimineaţă. Şi tot spre deosebire de ea, nu m-am mai putut opri. Era bine. Alcoolul scurta zilele, îmi amorţea trupul şi îmi încâlcea amintirile. Spun amintiri, dar ar trebui să spun regrete. Viaţa mea era din ce în ce mai patetică. O femeie încă tânără, încă frumoasă şi tot mai nebună. Până când am primit o scrisoare de la Carlos şi cuvintele lui mi s-au potrivit ca o mănuşă. Întreaga scrisoare nu era altceva decât un ţipăt după ajutor, strigătul deznădăjduit şi pur al cuiva care ajunsese pe marginea prăpastiei. Dar în toate cărţile bune şi în toate filmele bune şi, uneori, şi în viaţă, oamenii simt că mai au o şansă. Scrisoarea lui m-a trezit întru câtva.

„Cred că ştiu în ce lume trăim, nu-mi fac multe iluzii, poate ţi se pare neînsemnat, dar, totuşi, de multe ori un gest de bunăvoinţă contează pentru toată viaţa“, zicea Carlos în scrisoare. Un gest de bunăvoinţă. Mi-am dat seama că de atât aveam şi eu nevoie. Apoi, într-o noapte în care alcoolul nu m-a făcut să cad în nesimţire, am ieşit să mă plimb prin grădină şi mi-am dat seama că singurul om care putea să facă un gest de bunăvoinţă pentru mine erai tu. Tu şi nimeni altcineva. Şi atunci am început să umblu repede, cu capul în pământ, mergând ca-n vis pe pietrişul aleii, încolo şi încoace. Doamne, până acolo ajunsesem. Aveam nevoie de un gest de bunăvoinţă exact din partea ta, adică a celui căruia nu aveam dreptul să-i cer nimic.

A doua zi, am recitit scrisoarea de la Carlos, am făcut o baie, m-am spălat cu sârg, m-am aranjat ca-n vremurile mele bune, m-am îmbrăcat elegant şi la zece dimineaţa am intrat în biroul soţului meu şi i-am spus că aveam nevoie de zece mii de dolari. Jim părea subjugat de prezenţa mea neaşteptată şi nu a făcut altceva decât să zâmbească, bucuros şi intrigat.

— Nu vreau să par meschin, cu atât mai puţin indiscret, dar pot să ştiu de ce ai nevoie de atâţia bani? a zis el.

— Pentru Carlos. Vreau să-i trimit lui. El are nevoie.

— A, Carlitos. Ce mai face?

— Are nevoie de un gest de bunăvoinţă, am zis.

„Un gest de bunăvoinţă“, a murmurat Jim, apoi, continuând să zâmbească, fără ca zâmbetul să-mi fie adresat mie neapărat, a semnat un cec şi mi l-a întins.

— Poate ar fi bine să nu mai stai atât de mult singură. Mi se pare că bei cam mult în ultimul timp, mi-a zis, şi, din felul cum a spus-o, nu a reieşit nicio urmă de reproş, doar preocupare.

— Nu se va mai întâmpla, i-am zis şi am ieşit.

În aceeaşi zi, i-am trimis lui Carlos banii de care avea nevoie. Apoi m-am hotărât să-ţi scriu. Ţi-am scris un e-mail în care am pierdut şirul cuvintelor de mai multe ori şi am tot repetat că am nevoie de un gest de bunăvoinţă din partea ta. Cât o să mă mai pedepseşti?, mă întrebam şi te întrebam, dar mai ales mă întrebam. Redescoperisem bucuria de a-ţi scrie sau poate doar de a scrie. Degetele îmi alergau pe tastatură, ecranul se umplea de cuvinte, nu ştergeam nimic, nu voiam să mă opresc. Am scris până la epuizare, apoi m-am prăbuşit pe pat şi în gând am continuat să-ţi scriu şi am adormit şi am continuat să-ţi scriu şi în vis. Şi toate astea fără să mă fi atins de alcool.

3

Până cu puţin timp în urmă, Constantin a ţinut în mână fotografia unui bărbat al cărui chip i s-a părut vag cunoscut. Dar nu asta l-a intrigat, ci faptul că încă nu înţelegea de ce ar trebui să-l omoare. Chiar dacă a citit de mai multe ori informaţiile despre tânărul din fotografie, tot nu a reuşit să-şi dea seama ce era putred la mijloc.

Carlos Murillo Ponti. Douăzeci şi şapte de ani. În urmă cu doi ani, publicase un roman tradus cam peste tot în lume. Un bestseller mondial. Constantin ştia prea bine că un tânăr de douăzeci şi cinci de ani poate să scrie vrute şi nevrute, dar de aici până la a-l condamna la moarte i se părea o cale lungă. Şi-a amintit de Salman Rushdie şi de Versetele satanice. O carte pe care şi-o cumpărase de mai multe ori şi de fiecare dată o făcuse cadou înainte de a apuca să o citească. Apoi s-a gândit că, dacă l-ar ucide pe Carlos Murillo Ponti, acesta s-ar înscrie într-o galerie de artişti celebri morţi la douăzeci şi şapte de ani şi i-au venit în minte Janis Joplin, Jimi Hendrix, Kurt Cobain, Amy Winehouse, după care a pus fotografia la loc în dosar şi s-a hotărât să se întoarcă pe jos la hotel. Nu vremea blândă l-a îndemnat pe Constantin la plimbare, ci nevoia de a lua o hotărâre în privinţa tânărului. Îşi dorea să fie liniştit atunci când va ajunge la hotel, să adoarmă cât mai repede.

Şi-a aruncat rucsacul pe umăr, a ieşit din parc şi a început să urce strada în pantă, amintindu-şi de o altă stradă ce ducea la un alt hotel, în Toledo, unde se cazase cândva, dintr-un simplu capriciu. Închiriase o cameră şi patru zile nu făcuse altceva decât să doarmă întruna. Constantin e un bărbat care nu visează sau visează arareori, dar în acea cameră visa încontinuu. Imediat ce simţea cea mai uşoară plictiseală, dădea fuga şi se încuia în camera de hotel, se lungea pe pat, închidea ochii, adormea imediat şi începea să viseze. Visa enorm, până la epuizare, se trezea ameţit de atâtea vise, dar, în acelaşi timp, odihnit şi mulţumit. Era exact ce-i trebuia.

Acum, într-un alt hotel, într-un alt oraş, într-o altă ţară, doarme iar fără să viseze sau visează şi uită, investeşte timp într-un somn insipid, fără alt rost decât suspendarea creierului şi recuperarea forţelor fizice.

Urcând fără grabă scările către camera lui, Constantin şi-a dat seama de ce i se păruse vag cunoscut chipul scriitorului pe care trebuia să-l omoare. Carlos Murillo Ponti nu era altcineva decât Carlitos, băieţelul care se ţinuse scai de el în timpul unei misiuni în Camarile. Şi-a adus aminte că îl observase într-o seară, lângă campamentul englezilor, chiar înainte de a-şi începe cu adevărat misiunea, adică de a petrece mai multe zile într-o ascunzătoare. Urma să elimine un general, „posibil dictator“, i s-a spus, dar el le-a zis să nu se mai obosească, nu avea nevoie de nicio motivaţie etică sau morală, pentru că de ani buni îşi dăduse seama că singurele lui motivaţii erau riscul şi rotunjirea conturilor bancare.

Carlitos s-a strecurat în ascunzătoare, iar Constantin i-a prins braţele, i-a strivit buzele cu cotul, obligându-l să-şi descleşteze dinţii şi i-a îndesat cotul în gură, ca pe un căluş, gândindu-se că poate era un copil-capcană, aşa cum ştia că se întâmplase de atâtea ori, adică venea un puşti, te lua în braţe şi detona o bombă, dar copilul pe care îl imobilizase tremura ca varga şi îi dăduseră lacrimile, poate de spaimă, poate de durere, ori şi de una, şi de alta şi i s-a făcut milă de el, aşa că l-a forţat să se aşeze pe rucsacul său şi l-a întrebat în spaniolă cum îl cheamă, iar copilul a zis „Carlos“. Apoi l-a întrebat ce voia de la el, de ce îl tot urmărea şi puştanul a zis că vrea să-l roage ceva, că auzise despre el că ar fi român. „Eşti român, nu-i aşa?“, l-a întrebat Carlos şi Constantin i-a zis că da, dar că mai sunt şi alţi români pe acolo, sunt destui soldaţi români şi copilul a zis că ştie, numai că nu are încredere în ei, că încercase, dar nu fusese luat în serios şi atunci Constantin l-a întrebat de ce crede că el l-ar lua în serios, iar copilul i-a răspuns „pentru că tu eşti altfel, tu eşti mercenarul, toţi de aici te ştim“, şi când a zis toţi, a făcut un gest cu mâna, arătând de jur-împrejur, şi Constantin şi-a imaginat strada, aşa cum era dincolo de ascunzătoare, aşa cum făcuse de zeci de ori în ultimele zile şi şi-a dat seama, dintr-odată, că oraşul acela era tot mai pustiu, arăta tot mai puţin a capitală, a văzut copacii pârjoliţi, asfaltul sfârtecat, garajele cu uşile metalice sparte, balcoanele din care nu mai rămăsese altceva în afara unor bucăţi de ciment susţinute de tije din fier-beton, o bicicletă cu cadrul contorsionat, câteva cutii de carton printre care, cu o zi în urmă, o fetiţă se jucase cu o pisică, iar peste noapte vântul mânase cutiile până sub camioneta calcinată, asta era ceea ce vedea de ani de zile în toate locurile pe unde umbla, totul se spărgea, se crăpa, se fisura şi asta era ceea ce vedeau şi alţii, dar nimeni nu se oprea, poate doar cei ce se trezeau cu un glonţ în scăfârlie din partea unora ca el sau cei care fotografiau, filmau şi treceau mai departe, aşa cum trecea şi el după ce-şi elimina ţinta, azi un virtual dictator, mâine un general dement, apoi un lunetist inamic, un spion, un politician nebun şi trecea mai departe, tot mai sigur pe el, tot mai demn de încredere pentru guverne sau persoane particulare şi tot mai erou pentru un copil precum Carlitos.

Puştiul i-a spus că are o mamă în România, i-a explicat ceva, dar Constantin nu a fost prea atent, se uita la el cum scotea un plic şi din plic o fotografie şi din dreptunghiul acela de hârtie ce-şi pierduse luciul îi zâmbea Cristina, un zâmbet neclar, aşa cum fusese şi viaţa lor împreună, dar un zâmbet, la urma urmelor, de care lui îi fusese dor.

Aşezat în fotoliul din faţa televizorului stins, urmărind cum lumina se scufundă tot mai mult în obiecte, Constantin şi-a amintit de repulsia pe care a simţit-o brusc faţă de copilul Carlos, acolo, în ascunzătoare, şi i s-a făcut ruşine din nou. Aşadar, băieţandrul acela creol venise să-l roage să-i ducă un pachet Cristinei fără să ştie că el chiar o cunoştea pe Cristina şi că în ochii lui, Carlos nu era altceva decât o reiterată dovadă a trădării, venite din partea femeii pe care o iubise. Chiar dacă îşi dădea seama că băieţelul acela nu avea cum să fie copilul Cristinei, mintea lui a continuat să secrete acea idee aberantă. Carlos întruchipa decăderea şi promiscuitatea vieţii Cristinei după ce-l părăsise. Cu toate acestea, i-a promis că plicul pe care i l-a dat, un altul, nu cel cu fotografia, va ajunge la mama lui şi era hotărât să-şi ţină promisiunea, chiar şi numai pentru a o umili pe Cristina cu presupusul ei copil din flori.

La o săptămână după ce şi-a încheiat misiunea, a luat un avion şi s-a dus să o viziteze.

Asta avea de gând să facă şi acum, dar în cu totul alte condiţii, deşi era vorba tot despre Carlos. De câteva minute bune, Constantin aprinsese televizorul şi schimba cu repeziciune canalele. Negăsind un canal care să-i reţină interesul pentru mai mult de douăzeci de secunde, s-a dus la frigider, şi-a luat o bere, apoi a revenit în fotoliu, a stins televizorul şi a băut repede o jumătate de bere, după care a apăsat cu piciorul întrerupătorul de pe covor al unei lămpi, s-a uitat cum obiectele se umpleau iarăşi de lumină, şi-a terminat berea, a scos din rucsac albumul cu fotografii, s-a ridicat şi a închis o fereastră, apoi s-a reaşezat în fotoliu şi a început să răsfoiască albumul.

În timpul primei misiuni din Pakistan, Constantin a început un joc. L-a numit „Fotografii pe care aş fi vrut să le am“ şi de atunci l-a exersat cu asiduitate. Alegea un moment, mai mult sau mai puţin îndepărtat, din trecutul său, sau un obiect care ulterior se dovedise foarte important pentru el, ori o casă, sau un prieten şi încerca să surprindă fotografic toate astea, să ordoneze amintirile într-un cadru bine definit, apoi să apese pe declanşator şi să epuizeze mental toate detaliile fotografiei. După ultima misiune din Mexic, şi-a îmbunătăţit jocul. A cumpărat un album foto şi l-a umplut treptat cu fotografii imaginare. A decupat dreptunghiuri de hârtie şi le-a aşezat în album ca pe nişte fotografii. Pe coperta albumului a scris: „Fotografii pe care aş fi vrut să le am“, iar fiecărui dreptunghi de hârtie i-a dat un nume. „Vila cu maimuţe“, de pildă, sau „Tata îmi aduce o jumătate de oaie într-un sac de rafie“, sau „Cristina“, ori „Aris adunând chiştoace pentru mine“.

Fotografii pe care aş fi vrut să le am
Clubul Trimbulinzilor

Nu mai ştiu cu exactitate când am auzit pentru prima dată vorbindu-se despre Clubul Trimbulinzilor şi nici de la cine, cel mai probabil de la vreunul dintre colegii de clasă, care ziceau, peiorativ, „clubul trimbolânzilor“. Ştiam prea bine ce înseamnă „bolând“, pentru că era un cuvânt des folosit de mama atunci când se referea la tata, „umblă ca bolându’“, obişnuia să zică, sau şi la mine, şi la Aris, sora mea, dar cu bătaie tot la tata: „nu-i el destul de bolând, mai sunteţi şi voi acum?“. Dar nu aveam nici cea mai vagă idee despre ce ar putea însemna trimbulind. Urma să aflu de la Cristina, unul dintre membrii fondatori ai clubului. Cu un total de numai patru membri, clubul părea să fie unul ori extrem de exclusivist, ori extrem de neinteresant. De fapt, toţi cei patru membri erau membri fondatori şi în anii cât a funcţionat, doar doi noi membri au fost primiţi în club: sora mea şi eu. Prin înlesnirea Cristinei, care ne-a recomandat, am intrat în club amândoi odată, după o întâlnire preliminară, în timpul căreia am fost întrebaţi la ce ne pricepeam. Ni s-a explicat că asta era condiţia de bază pentru a face parte din club: trebuia să te pricepi la ceva, să ai ce să-i înveţi pe ceilalţi membri. Aris le-a zis că se pricepe la sport (ceea ce era adevărat), dar n-au părut prea interesaţi, apoi a zis că se pricepe la engleză foarte bine (ceea ce iarăşi era adevărat), apoi a zis că ştie să gătească multe mâncăruri (ceea ce nu era tocmai adevărat) şi că ştie să coase foarte bine (chiar ştia) şi a încheiat cu o minciună sadea, zicând că ştie să patineze, după care mi-a strecurat o scurtă privire, iar eu i-am făcut un semn de încurajare. A venit rândul meu. Le-am zis că mă pricep la literatură, dar imediat mi s-a spus că au deja un membru care ştie foarte multă literatură. Era vorba despre Cristina şi aveau dreptate. Ştiam şi eu că nu mă pot măsura cu ea când venea vorba despre literatură. Descumpănit, m-am uitat la Aris, apoi am zis că ştiu să trag şi să arunc la ţintă. Ştiam foarte bine să trag cu arcul şi aruncam cuţite la ţintă ca nimeni altul. Am precizat că am acasă o baionetă din Primul Război Mondial, apoi am adăugat că ştiu totul despre armele de foc (exageram, desigur), că ştiu să înham şi să mân caii, că ştiu ca în palmă pădurea din spatele cinematografului şi că mi-am făcut acolo o grotă (de fapt, doar lărgisem una deja existentă) şi am terminat zicând că ştiu să fac schiuri din lemn de paltin. După trei zile, am primit răspunsul din partea membrilor clubului: fuseserăm admişi amândoi. Mult mai târziu, când aveam să citesc, la recomandarea Cristinei, Los detectives salvajes, de Roberto Bolaño, începutul romanului, în care se spune că eroul cărţii a fost primit în rândurile real-visceraliştilor şi că nu a avut loc nicio ceremonie de primire, avea să-mi amintească de primirea noastră în rândurile selecte ale trimbulinzilor şi mi-am spus că nici în cazul nostru nu avusese loc vreo ceremonie de primire.

Fotografia cu trimbulinzii, pe care o compun în minte de cele mai multe ori, decupează momentul când toţi cei şase membri ai clubului mergeam pe stradă, de-a latul ei, ocupând-o aproape în întregime, ca un zid viu şi foarte vesel, într-o noapte în care ne întâlniserăm pentru că începuse să cadă prima ninsoare din acea iarnă. Fiecare poartă la gât medalionul de lemn, pe spatele căruia sunt încrustate versurile „Noi nu vrem să fim geniali/ Noi vrem să fim trimbulinzi“. Îi văd pe toţi, într-o străfulgerare, opriţi într-o poză iluzorie, cu umbra fiecăruia alungindu-se pe zăpada proaspătă, cu chipurile tinere şi cu râsul lor lipsit de preocupare. Aveam între treisprezece şi cincisprezece ani şi nimic de pierdut, viaţa era la picioarele noastre, netezită nu se ştie cum ca drumul din faţă peste care zăpada se aşternea pe nesimţite. Acela e momentul în care apăs pe declanşator şi mă prind şi pe mine în fotografie, alături de ei, de Magda, cea care făcuse câteva clase de balet şi ştia să danseze breakdance şi fox, de Alin, cel care visa să ajungă cercetător şi de fiecare dată când rezolva câte o problemă la fizică zicea că a mai bătut un cui la iaht, pentru că îşi dorea unul, şi-şi încropise în baie un atelier foto şi ne învăţa tainele developării, de Cristina, devoratoarea de cărţi, fiica vânzătorilor de la magazinul de carne, ceea ce, în acele vremuri îi conferea un statut greu de egalat, de Emanuel, cel care ştia muzică şi filme ca nimeni altul din generaţia noastră, cel nebun după muzică, de fapt, dar care, curios lucru, nu visa să ajungă vocalistul vreunei trupe, ci inginer de sunet şi, în sfârşit, de Aris, sora mea care semăna izbitor cu Patricia Kaas şi nu-şi dorea altceva decât să alerge cât mai mult şi mai repede şi să aibă un aragaz, aşa cum aveau prietenele ei care locuiau la bloc, asta fiind suficient pentru ca noi să zicem că erau copii de domni, iar mama să ne taie admiraţia zicând cu dispreţ că umblăm cu toţi blochiştii. Dar mama nu a făcut niciodată parte din Clubul Trimbulinzilor.