Ngũgĩ wa Thiong’o, A Grain of Wheat

Copyright © Ngũgĩ wa Thiong’o 1967

This translation of A Grain of Wheat is published by arrangement with Pearson Education Limited.

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6210-4

ISBN PDF: 978-973-46-6211-1

ISBN print: 978-973-46-5014-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Matson Photo Service, 1936, Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NGŨGĨ WA THIONG’O s-a născut în Kamiriithu, Kenya, în 1938. Studiile superioare şi le-a definitivat la Universitatea Makerere şi la Universitatea din Leeds. Primul său roman, Nu plînge, copile, a fost publicat în 1964, urmat în 1965 de Rîul care ne desparte (Polirom, 2014), Un bob de grîu în 1967 şi Petale de sînge în 1977. Diavol pe cruce, publicat în 1980, a fost gîndit şi scris în timp ce autorul său era în închisoare, în Kenya, unde fusese trimis fără să fie judecat, după punerea în scenă de către ţărani şi muncitori a piesei Mă însor cînd vreau eu, scrisă împreună cu Ngũgĩ wa Mirii. În 1986 apărea, în Kenya, romanul Matigari. Ngũgĩ wa Thiong’o a publicat, de asemenea, antologii de proză scurtă şi numeroase eseuri critice. În prezent este profesor la University of California, Irvine.

Nebun ce eşti! Ce semeni tu nu învie, dacă nu moare mai întâi. Şi când semeni, semeni nu trupul care va fi, ci doar un grăunte, cum se întâmplă: fie de grâu, fie de altă sămânţă.

Corinteni I, 15:36¹

Deşi este plasată în Kenya contemporană, toate personajele din această carte sunt fictive. Nume cum sunt cele ale lui Jomo Kenyatta şi Waiyaki sunt inevitabil menţionate ca parte a istoriei şi a instituţiilor ţării noastre. Dar situaţia şi problemele sunt reale – uneori prea dureros de reale pentru ţăranii care au luptat împotriva britanicilor, dar văd acum că lucrurile pentru care au luptat nu mai sunt luate în seamă.

Ngũgĩ wa Thiong’o
Leeds, noiembrie 1966

1. Noul Testament, Întâia epistolă a lui Pavel către Corinteni, 15:36-37, Biblia sau Sfânta Scriptură a Vechiului şi Noului Testament, traducere de Dumitru Cornilescu, 1924. Toate citatele urmează această ediţie.

Pentru Dorothy

unu

Mugo era neliniştit. Stătea culcat pe spate şi privea tavanul. Din acoperişul de ferigi şi frunze atârnau cârcei cenuşii – toţi îndreptaţi către inima lui. O picătură de apă limpede îi atârna delicat deasupra. Picătura se rotunjea şi devenea tot mai negricioasă pe măsură ce absorbea fire de funingine. Apoi începu să alunece spre el. Încercă să închidă ochii. Nu reuşi. Încercă să-şi mişte capul: era ţintuit de cadrul patului. Picătura devenea tot mai mare pe măsură ce se apropia de ochii lui. Vru să şi-i acopere cu palmele; dar mâinile, picioarele, tot trupul refuza să i se supună. De disperare, Mugo îşi adună forţele pentru un ultim efort şi se trezi. Acum stătea sub pătură şi se simţea tulburat, temându-se că, aşa ca în vis, picătura de apă rece îi va străpunge dintr-odată ochii. Pătura era aspră şi ponosită; fibrele rugoase îi înţepau faţa, gâtul, de fapt toate părţile corpului neadăpostite de haine. Nu ştia dacă să se ridice sau nu; patul era cald, iar soarele nu se arătase încă. Zorii pătrundeau în colibă prin crăpăturile din perete. Mugo încercă un joc pe care îl juca ori de câte ori nu putea dormi în toiul nopţii sau dimineaţa devreme. În beznă sau în semiîntuneric cele mai multe obiecte îşi pierd conturul, o formă contopindu-se cu alta. Jocul era o încercare de a desluşi diferitele obiecte din cameră. În dimineaţa aceasta totuşi, lui Mugo îi era greu să se concentreze. Ştia că fusese doar un vis: cu toate astea, încă se mai înfiora la gândul picăturii reci căzându-i în ochi. Unu, doi, trei; dădu pătura deoparte. Se spălă pe faţă şi aprinse focul. Într-un colţ, găsi nişte mălai într-un sac printre vase. Puse mălaiul pe foc într-o sufuria¹, adăugă apă şi începu să amestece cu o lingură de lemn. Îi plăcea terciul dimineaţa. Dar de câte ori mânca îşi aducea aminte de terciul pe jumătate făcut pe care îl primise în lagăr. Cum trece timpul şi se repetă totul, se gândi Mugo; ziua ce ni se aşterne în faţă va fi exact la fel ca ziua de ieri şi cea de alaltăieri.

Luă o jembe² şi o panga³, reluând cutuma zilnică în care se prăvălise viaţa sa după ce plecase din Maguita, ultimul lagăr de detenţie prin care trecuse. Ca să ajungă până la noua lui shamba⁴, aflată de cealaltă parte a satului, Mugo trebuia s-o ia pe drumurile prăfuite din Thabai. Şi, ca de obicei, Mugo descoperi că vreo câteva femei se treziseră înaintea lui, că unele dintre ele se întorceau deja de la râu, cu spinările lor firave arcuite sub greutatea bidoanelor cu apă, la timp ca să pregătească ceai sau terci pentru bărbaţii şi copiii lor. Soarele era acum sus pe cer: umbrele pomilor, colibelor şi oamenilor erau subţiri şi alungite pe pământ.

— Toate bune în dimineaţa asta? îi strigă Warui, ivindu-se dintr-una dintre colibe.

— Bune.

Şi, ca de fiecare dată, Mugo ar fi trecut mai departe, dar Warui părea dornic de vorbă.

— Te pui pe treabă devreme?

— Da.

— Asta spun şi eu mereu. Du-te când pământul e încă reavăn. Soarele să te găsească deja acolo, şi n-o să te doboare. Dar dacă ajunge la shamba înaintea ta…

Warui, unul dintre bătrânii satului, purta pe umeri un ţol nou care îi scotea în evidenţă chipul ridat şi smocurile cenuşii de păr din cap şi de pe bărbia ascuţită. El era cel care îi dăduse lui Mugo fâşia de pământ pe care o avea acum, ca să-şi cultive un pic de hrană. Propria lui bucată de teren fusese confiscată de guvern pe vremea când era închis. Deşi lui Warui îi plăcea să sporovăiască, ajunsese să respecte firea reţinută a lui Mugo. Dar astăzi îl privea pe Mugo cu un interes sporit, ba chiar curiozitate.

— Cum ne spune Kenyatta⁵, continuă el, sunt zile de Uhuru na Kazi⁶.

Făcu o pauză şi trase un scuipat până la îngrăditură. Mugo era jenat de această întâlnire.

— Şi, coliba ta e pregătită pentru Uhuru? adăugă Warui.

— O, e în regulă, spuse Mugo şi îşi văzu de drum.

În timp ce mergea prin sat, încerca să înţeleagă ultima întrebare a lui Warui.

Thabai era un sat mare. Când fusese ridicat, strânsese culmile mai multor dealuri: Thabai, Kamandura, Kihingo şi părţi din Weru. Şi nici chiar în 1963 nu se schimbase mult faţă de acea zi din 1955 când acoperişurile din ierburi şi pereţii de lut fuseseră adunate în grabă, în timp ce sabia omului alb stătea ameninţătoare la grumazul oamenilor, ca să-i apere de fraţii lor din pădure. Unele colibe se prăbuşiseră; câteva fuseseră dărâmate. Şi totuşi satul îşi păstra neştirbită rânduiala; din depărtare părea o grămadă uriaşă de ierburi din care se înălţa spre cer fum, ca dintr-un rug de sacrificiu.

Mugo mergea cu capul uşor plecat, cu ochii în pământ, ca şi cum i-ar fi fost ruşine să privească în jur. Retrăia întâlnirea cu Warui când, deodată, auzi pe cineva strigându-l pe nume. Tresări, se opri şi privi spre Githua, care şontâcăia spre el în cârje. Când ajunse la Mugo, luă poziţie de drepţi, îşi ridică pălăria ponosită şi strigă:

— În numele libertăţii oamenilor negri, te salut.

Apoi se înclină de câteva ori, cu o deferenţă caraghioasă.

— Ţi-e… ţi-e bine? întrebă Mugo, neştiind cum să reacţioneze.

Între timp, se aciuaseră doi-trei copii care râdeau de maimuţăreala lui Githua. Githua nu răspunse imediat. Avea cămaşa ruptă, iar gulerul – negru de murdar. Cracul stâng al pantalonilor era îndoit şi prins cu un ac ca să acopere ciotul. Întrucâtva pe neaşteptate, îl prinse pe Mugo de mână:

— Ce mai faci, omule? Ce mai faci? Mă bucur să văd că te duci devreme la shamba. Uhuru na Kazi. Ha! Ha! Ha! Chiar şi duminica. Să ştii că înainte de Starea de Urgenţă şi eu eram ca tine; înainte ca omul alb să-mi facă asta cu gloanţele lui, munceam cu sârg, prietene. Îmi tresaltă inima de bucurie să-ţi văd entuziasmul. Uhuru na Kazi. Te salut, şefule.

Mugo încercă să-şi retragă mâna. Inima îi bătea cu putere şi nu-şi găsea cuvintele. Râsul copiilor îi sporea neliniştea. Tonul lui Githua se schimbă subit:

— Starea de Urgenţă ne-a distrus, spuse el cu voce tânguitoare şi se îndepărtă brusc.

Mugo se porni degrabă, dându-şi seama că privirea bărbatului îl urma. Trei femei care veneau dinspre râu se opriră când îl văzură. Una dintre ele strigă ceva, dar Mugo nu răspunse şi nici nu se uită la ele. Ridica în urmă o dâră de praf de parcă îl urmărea cineva. Şi totuşi nu făcea decât să meargă, întrebându-se: Ce-i cu mine azi? De ce se uită dintr-odată lumea aşa de curioasă la mine? Am călcat în vreun rahat?

Curând ajunse aproape de capătul străzii principale, unde stătea bătrâna. Nimeni nu ştia câţi ani are: fusese dintotdeauna acolo, o parte familiară a satului vechi şi a celui nou. În satul vechi, stătuse cu unicul ei fiu, care era surdomut. Gitogo, căci ăsta era numele băiatului, vorbea prin semne, însoţite adesea de sunete guturale ca de animal. Era chipeş, bine clădit, una dintre figurile populare în centrul Vechiului Rung’ei, unde tinerii obişnuiau să se adune ca să stea de vorbă cât e ziua de lungă. Uneori, bărbaţii făceau pe curierii pentru proprietarii de prăvălii şi câştigau câţiva bănuţi „cât să nu le bată vântul prin buzunare“, cum spuneau unii cu nepăsare. Râdeau şi ziceau că monedele vor atrage şi altele (rudele lor, frate!) cu timpul.

Gitogo lucra în birturi sau măcelării, iar de multe ori ridica şi căra greutăţi pe care ceilalţi le ocoleau. Îi plăcea să-şi arate muşchii puternici. Zvonurile care circulau prin Rung’ei şi Thabai, nu puţine femei tinere simţiseră forţa acestor mădulare. Serile, Gitogo cumpăra de mâncare – jumătate de kilogram de zahăr sau jumătate de kilogram de carne – şi o ducea acasă, la maică-sa, care se lumina la faţă când îl vedea, iar chipul îi întinerea printre ridurile multe. Ce fiu, ce bărbat, spuneau oamenii, impresionaţi de grija pe care surdomutul i-o purta mamei lui.

Într-o bună zi, oamenii din Thabai şi Rung’ei s-au trezit înconjuraţi de soldaţi, deopotrivă negri şi albi, înarmaţi cu puşti, şi de tancuri, care fuseseră văzute ultima dată străbătând drumurile în timpul războiului lui Churchill cu Hitler. Fumul salvelor se înălţa spre cer, iar oamenii stăteau cu răsuflarea tăiată. Unii se închiseseră în latrine; alţii se ascundeau printre sacii cu zahăr şi fasole din prăvălii. Iar alţii încercau să se furişeze spre pădure, doar ca să descopere că toate căile către libertate erau blocate. Oamenii erau aduşi în piaţa centrală, unde se ţineau târgurile, ca să fie triaţi. Gitogo a fugit într-o prăvălie, a sărit peste tejghea şi aproape că a căzut peste negustor, care se ghemuia printre sacii goi. A început să gesticuleze, scotea sunete de nedesluşit, a privit pe furiş şi a arătat către soldaţi. Negustorul, încremenit de spaimă, se holba tâmp la Gitogo. Gitogo şi-a adus deodată aminte de mama lui bătrână, rămasă singură în colibă. A văzut cu ochii minţii imagini vii ale unor fapte crude şi sângeroase. A ieşit în grabă pe uşa din spate şi a sărit gardul spre câmp, frământat acum de primejdia care o pândea pe mama sa. Nevoie urgentă, acasă, mama: scenele îi străfulgerau mintea. Numai muşchii lui o puteau apăra. N-a băgat de seamă că un alb, îmbrăcat într-o sahariană, stătea ascuns într-o pădurice.

— Stai! a răcnit albul.

Gitogo a alergat mai departe. Ceva l-a lovit în spate. A ridicat braţele în aer. A căzut pe burtă. Se pare că glonţul îi atinsese inima. Soldatul îşi părăsi postul. Încă un terorist Mau Mau fusese ucis.

Când bătrâna a aflat vestea, a spus doar: „Dumnezeule“. Cei care au fost de faţă zic că n-a plâns. Şi nici n-a întrebat cum îşi aflase moartea fiul ei.

După ce ieşise din lagărul de detenţie, Mugo o văzuse de câteva ori pe bătrână în preajma colibei ei. Şi de fiecare dată se simţise tulburat, ca şi cum femeia l-ar fi recunoscut. Avea o faţă micuţă, brăzdată de riduri. Ochii ei erau mici, dar din când în când aveau licăriri de viaţă. Altminteri păreau morţi. Purta mărgele în jurul coatelor, câteva lanţuri de aramă la gât şi tinichele în formă de scoici în jurul gleznelor. Când se mişca, zornăia ca o capră cu talangă la gât. Dar ochii ei îl nelinişteau cel mai tare pe Mugo. Întotdeauna îl făceau să se simtă dezgolit, vulnerabil. Într-o zi, a intrat în vorbă cu ea. Însă ea n-a făcut decât să-l privească şi apoi a întors capul. Mugo s-a simţit respins, dar singurătatea ei îi trezea un simţământ de milă. Voia să o ajute. Acest gând îi umplea inima de bucurie. A cumpărat nişte zahăr, mălai şi un mănunchi de lemne de foc de la una dintre prăvăliile ţinute de kabui⁷. Seara, s-a dus acasă la bătrână. În colibă era întuneric. Încăperea era sărăcăcioasă, iar vântul rece şuiera prin găurile căscate în pereţi. Bătrâna dormea pe podea, lângă vatră. Mugo şi-a amintit cum dormea şi el pe podea în coliba mătuşă-sii, împărţind locul de lângă vatră cu caprele şi oile. De multe ori se târa şi se ghemuia lângă capre ca să se încălzească. Dimineaţa, se trezea cu faţa şi hainele acoperite de cenuşă, cu mâinile şi picioarele mânjite de căcărezele caprelor. Până la urmă, se obişnuise cu mirosul animalelor. Dus pe gânduri, Mugo a simţit că femeia îl ţintuia cu privirea, în care licărea o sclipire de recunoaştere. Deodată, Mugo s-a cutremurat la gândul că femeia l-ar putea atinge. A rupt-o la fugă afară, revoltat. Poate că întâlnirea lui cu bătrâna era hărăzită de soartă.

Astăzi, gândul ăsta nu-i dădea pace, pentru că simţea din nou dorinţa să intre în colibă şi să-i vorbească. Exista o legătură între ei, poate pentru că ea, ca şi el, locuia singură. La uşă şovăi, hotărârea i se clătină, se risipi, iar el se trezi îndepărtându-se în grabă, temându-se că l-ar putea chema înapoi cu un râs de om nebun.

La shamba, se simţea pustiit. Pe pământ nu erau roade, din pricina bălăriilor uscate – gakaraku, micege, mikengeria, bangi – şi a soarelui, iar locul părea sterp şi mohorât. Săpăliga i se părea mai grea ca de obicei; partea nelucrată din shamba se arăta prea întinsă pentru muşchii lui ce nu-i dădeau ascultare. Săpă un pic şi, simţind nevoia să se uşureze, se duse spre îngrăditura aflată lângă potecă; de ce se purtaseră aşa Warui, Githua şi femeile? Îşi dădu seama că vezica îl înşelase, indicându-i o urgenţă falsă. Se scurseră câteva picături, iar el le privi ca şi cum fiecare picătură l-ar fi fascinat. Două tinere, îmbrăcate ca pentru biserică, trecură prin apropiere, văzură un bărbat solid jucându-se cu propriul mădular şi chicotiră. Mugo se simţi ca un neghiob şi se târî înapoi la muncă.

Ridică săpăliga, o lăsă să cadă pe pământ; o luă din nou şi îi dădu drumul jos. Pământul era afânat, ca şi cum ar fi fost străbătut de tuneluri de cârtiţă. Îl auzea cum se fărâmiţează, uscat şi găunos. Praful se ridica spre cer, îl învăluia, apoi i se aşeza în păr şi pe haine. La un moment dat, un fir de praf îi intră în ochiul stâng. Azvârli furios jembe şi îşi frecă ochiul care-l ustura, în timp ce din ambii ochi îi curgeau picături de apă. Se aşeză: unde e încântarea pe care o simţea când lucra pământul înainte de Starea de Urgenţă?

Tatăl şi mama lui Mugo muriseră săraci, lăsându-l pe el, singurul copil, pe mâna unei mătuşi îndepărtate. Waitherero era văduvă, cu şase fete măritate. Când era beată, venea acasă şi avea grijă să-i amintească asta lui Mugo.

— Japiţe de femei, spunea ea, dezvelindu-şi gingiile ştirbe şi ţintuindu-l pe Mugo cu o privire sălbatică, de parcă băiatul ar fi conspirat cu Dumnezeu împotriva ei. Nici măcar nu vin să mă vadă… Şi tu râzi… Cât crezi că face scula ta? O, Doamne, uite ce nenorocit nerecunoscător mi-a fost dat pe mână. Te-ai fi dus după taică-tu în groapă dacă nu eram eu. Adu-ţi aminte asta şi încetează cu râsul.

În altă zi se plângea că i-au dispărut banii.

— Nu i-am furat eu, riposta Mugo, trăgându-se îndărăt.

— Nu suntem decât noi doi în casa asta. Eu n-aveam cum să-i fur. Deci cine putea să-i ia?

— Nu sunt hoţ!

— Vrei să zici că spun minciuni? Banii erau aici, m-ai văzut când i-am îngropat sub stâlpul ăsta. Ia uite la el, cum se ascunde după capre.

Era o femeie micuţă, care se plângea necontenit că oamenii încearcă s-o omoare; că vor să-i vâre cioburi şi broaşte în burtă, sau să-i pună otravă în mâncare ori în băutură.

Totuşi se ducea mereu să facă rost de bere. Îi cicălea pe bărbaţii din rika⁸ soţului ei până când îi dădeau de băut. Într-o zi se întorsese beată cui.

— Bărbatul ăla, Warui… nu suportă să mă vadă că mănânc şi respir… zâmbetul… ăla… viclean… îţi dă târcoale… tuşeşte… ca tine… să te duci la el…

Şi a încercat să imite tusea lui Warui; dar în timp ce făcea asta s-a aplecat în faţă şi a căzut; toată berea şi mizeria se împrăştiară pe podea. Mugo s-a ghemuit printre capre, sperând şi temându-se că femeia murise. Dimineaţă l-a obligat pe Mugo să presare pământ peste mizerie. Mirosul înţepător l-a izbit. Simţea să se sufocă de silă, aşa că nu putea vorbi sau plânge. Lumea conspirase împotriva lui, mai întâi lăsându-l fără tată şi mamă şi apoi făcându-l să depindă de o zgripţuroaică.

Cu cât devenea mai neputincioasă, cu atât îl ura mai mult. Indiferent ce făcea sau realiza, ea îşi bătea joc de eforturile lui. Aşa că Mugo era chinuit de imaginea propriei nepriceperi. Avea ea un fel de a-l necăji, poate cu o întrebare despre hainele pe care le purta, despre chipul sau mâinile lui, care îi nimicea toată încrederea în sine. Se prefăcea că nu-i ia în seamă părerile, dar cum ar fi putut închide ochii la zâmbetele şi privirile ei piezişe?

Singura lui dorinţă era să-şi omoare mătuşa.

Într-o seară, gândul nebunesc a pus stăpânire pe el. Clocotea de furie în sinea sa. În seara aceea, Waitherero era trează. N-ar fi folosit toporul sau panga. Ar fi apucat-o de gât, ar fi sugrumat-o cu mâinile goale. Dă-mi putere; dă-mi putere, Doamne. O vedea zbătându-se, ca o muscă în ghearele păianjenului; îi ajungeau la urechi gemete înăbuşite şi strigăte care cereau îndurare. El ar fi strâns şi mai tare, făcând-o să simtă puterea mâinilor lui de bărbat. Sângele îi năvălea în vârful degetelor, rămăsese fără suflare, profund fascinat de impertinenţa şi cutezanţa propriei sale fapte.

— Ce te holbezi aşa la mine? l-a întrebat Waitherero şi râse gutural. Mereu am zis că eşti ciudat, soiul ăla de om care ar omorî-o şi pe maică-sa, ai?

Mugo clipi. Felul în care îi citea gândurile era dureros.

Waitherero a murit pe neaşteptate de bătrâneţe şi de la prea multă băutură. Pentru prima dată de când se măritaseră, fetele ei au venit la colibă, s-au făcut că nu-l observă pe Mugo şi au îngropat-o fără întrebări sau lacrimi. S-au întors la casele lor. Şi apoi, curios, lui Mugo i s-a făcut dor de ea. Pe cine mai putea numi rudă? Voia pe cineva, pe oricine, care să poată folosi drepturile de rudenie pentru a-i face rău sau bine. Oricare din cele două, numai să nu fie lăsat de unul singur, un străin.

A început să se ocupe de pământ. Avea să trudească, să asude şi, prin succes şi bogăţie, să oblige societatea să-l recunoască. Pentru el, în momentul acela, era o mângâiere simplul fapt că lucra pământul: să îngroape seminţe şi să privească frunzele verzi cum se înalţă şi îşi croiesc drum afară din pământ, să îngrijească plantele până la maturitate şi apoi să culeagă – toate acestea făceau parte din lumea pe care şi-o crease pentru sine şi în care îşi ţesea visele, care apoi să se înalţe până la cer. Dar Kihika a apărut în viaţa lui.

Mugo porni spre casă mai devreme decât de obicei. Nu muncise prea mult, şi totuşi era epuizat. Mergea ca un om care ştie că e urmărit sau supravegheat, însă nu voia să trădeze că ştia asta, nici prin umblet, nici prin purtare. Seara, auzi paşi afară. Cine ar fi putut fi oaspetele? Deschise uşa. Deodată, amestecul de sentimente care-l urmărise toată ziua s-a desluşit în teamă şi ură profundă. Warui, bătrânul, era în fruntea grupului. Lângă el stătea Wambui, una dintre femeile de la râu. Acum zâmbea, afişându-şi dinţii lipsă de pe gingia de jos. Al treilea era Gikonyo, cel care se căsătorise cu sora lui Kihika.

— Veniţi înăuntru, îi chemă el, cu o voce care abia reuşea să-i ascundă neliniştea.

Îşi ceru scuze şi se îndreptă către latrină. Să fugă de toţi oamenii ăştia… Nu-mi mai pasă… Nu-mi mai pasă. Intră în privată şi îşi trase în jos pantalonii până la genunchi: gândurile lui roiau în jurul unor străfulgerări de imagini cu musafirii săi aşezaţi în colibă. Încercă de câteva ori să lepede ceva în groapa puturoasă. Nereuşind, îşi ridică pantalonii, dar tot se simţea mai bine că o făcuse. Se întoarse la oaspeţi şi abia atunci îşi aduse aminte că nu-i salutase.

— Suntem doar mesageri trimişi la tine de Partid, spuse Gikonyo, după ce Mugo dădu mâna cu ei.

— Partid?

— Mesageri din Mişcare! şoptiră într-un glas Wambui şi Warui.

1. Vas de gătit metalic, fără toarte, cu fundul plat şi pereţi înalţi (în swahili, în original).

2. Săpăligă (în swahili, în original).

3. Cuţit lung, macetă (în swahili, în original).

4. Lot de teren cultivat, grădină (în swahili, în original).

5. Jomo Kenyatta (cca 1893-1978) – om politic kenyan din tribul gikuyu, cel mai numeros grup etnic din Kenya; conducător al luptei de eliberare naţională; fondator al mişcării naţionaliste Mau Mau (1952); deţinut pentru convingerile sale politice (1953-1961). Primul preşedinte al Republicii Kenya (1964-1978).

6. Libertate şi muncă (în swahili, în original). A devenit mottoul luptei pentru independenţă în Kenya.

7. Trib naga, care trăieşte în zona dealurilor Naga din nord-estul Indiei.

8. Generaţie, grup de vârstă (în swahili, în original).

doi

Aproape toată lumea făcea parte din Mişcare, dar nimeni nu putea spune cât de cât precis când se născuse aceasta: pentru mulţi, mai ales pentru cei din generaţia mai tânără, existase dintotdeauna un punct în jurul căruia oamenii se adunau, ca apoi să treacă la fapte. Îşi schimbase numele, liderii veniseră şi plecaseră, dar Mişcarea rămăsese, deschizând noi perspective, dobândind tot mai multă forţă, iar înainte de Uhuru influenţa ei se întindea de la un hotar la altul, de la malul mării până la Marele Lac.

Originile ei pot fi urmărite, se spune, până în ziua când a venit în ţară omul alb, ţinând strâns cu ambele mâini cartea lui Dumnezeu – drept mărturie miraculoasă că omul alb era mesagerul Domnului. Avea limba mieroasă; smerenia lui era înduioşătoare. Pentru o vreme, oamenii au dat uitării glasul profetului Gikuyu care spusese odată: „Va veni un neam cu hainele ca fluturii“. I-au dat străinului cu pielea opărită un loc unde să-şi ridice un adăpost vremelnic. Odată terminată coliba, străinul a clădit alt aşezământ, la doar câţiva metri depărtare. Pe acesta l-a numit Casa Domnului, unde oamenii puteau merge să se roage şi să depună ofrande.

Omul alb a povestit despre o altă ţară, dincolo de mare, unde o femeie puternică stătea pe un tron, în timp ce bărbaţi şi femei dansau în umbra puterii şi bunăvoinţei ei. Era gata să-şi aştearnă umbra şi asupra neamului agikuyu¹. Au râs la omul ciudat care avea pielea aşa de opărită, că negrul dinafară se jupuise. Apa fierbinte trebuie că-i intrase şi în cap.

Cu toate acestea, vorbele lui despre o femeie aflată pe tron au trezit în inimile oamenilor ceva din adâncurile istoriei. Se întâmplase cu mulţi, mulţi ani în urmă. Pe atunci, ţinutul neamului agikuyu era condus de femei. Bărbaţii nu aveau proprietăţi şi nu făceau decât să satisfacă capriciile şi nevoile femeilor. Fuseseră ani grei. Aşa că bărbaţii au aşteptat ca femeile să plece la război şi au pus la cale o revoltă, făcând jurământ de taină care urma să-i ţină legaţi unii de alţii întru cucerirea libertăţii. Aveau să se culce cu toate femeile deodată, căci ştiau ei prea bine că eroinele se vor întoarce dornice de dragoste şi distracţie. Soarta s-a ocupat de restul; femeile au rămas însărcinate; bărbaţii au preluat puterea fără să întâmpine o prea mare împotrivire.

Dar acesta nu a fost sfârşitul puterii femeii în ţinut. Mulţi ani după aceea, o femeie, Wangu Makeri, a devenit conducător şi a stăpânit peste o mare parte din Muranga. Era frumoasă. Când dansa, îşi unduia şoldurile pline într-o parte şi-n cealaltă; părul ei împletit sălta în urma ei, în ritmul paşilor. Asta, alături de sclipirea dinţilor albi ca laptele, îi făcea pe bărbaţi să plescăie şi să-şi lingă buzele de poftă. Tineri şi bătrâni, toţi îi dădeau târcoale cu neruşinare şi sperau. Femeia îşi alegea tineri luptători care stârneau gelozia şi pizma celor mai puţin privilegiaţi. Şi totuşi, tot mai mulţi bărbaţi se închinau în faţa ei; nu pierdeau nici un dans unde apărea şi ea, mulţi tânjeau cu disperare să-i zărească măcar coapsele. Dar într-o seară, fără îndoială aţâţată de admiraţia pe care o trezise, sau poate vrând să le satisfacă pofta neruşinată, a întrecut limita. Lepădându-se de toate hainele, a dansat goală în lumina lunii. Pentru o clipă, bărbaţii au fost subjugaţi de puterea goliciunii unei femei. Razele lunii se jucau pe trupul ei dezgolit: exaltare, un amestec de agonie şi bucurie stăruia pe faţa femeii. Poate că şi ea ştia că acesta era sfârşitul: o femeie nu apare şi nu dansează goală în public. A fost îndepărtată de pe tron.

La început n-au putut înţelege cum e cu Iisus, pentru că nu pricepeau cum ar fi putut Dumnezeu să se lase ţintuit de un copac. Omul alb vorbea despre acea Iubire aflată dincolo de orice înţelegere. Nu este dragoste mai mare decât să-şi dea cineva viaţa pentru prietenii săi², citea el din cărticica cea neagră.

Cei câţiva care au fost convertiţi au început să propovăduiască o credinţă străină de obiceiurile din acele părţi. Călcau peste locurile sfinte pentru a arăta că nici un rău nu-i poate atinge pe cei apăraţi de mâna Domnului. Curând, oamenii au văzut că omul alb dobândise pe nesimţite mai mult pământ, ca să facă faţă nevoilor tot mari impuse de condiţia sa. Deja dărâmase coliba cu acoperiş de ierburi şi ridicase un adăpost mai trainic. Bătrânii ţinutului au protestat. Au privit dincolo de faţa zâmbitoare a omului alb şi, deodată, au văzut un lung şir de alţi străini cu pielea înroşită care duceau nu Biblia, ci sabia.

Waiyaki şi alte căpetenii războinice au pus mâna pe arme. Şarpele de fier despre care vorbise Mugo wa Kibiro³ se târa cu repeziciune către Nairobi, ca să exploateze în profunzime ţinuturile din inima ţării. Puteau să-l îndepărteze? Şarpele nu se dădea urnit de pe pământ, bătându-şi joc de eforturile lor. Omul alb cu bastoane de bambus care scuipau foc şi fum a trecut la represalii; ecoul râsului său ameninţător a rămas în sufletul oamenilor multă vreme după ce Waiyaki a fost arestat şi dus pe coastă, cu mâinile şi picioarele legate. Mai târziu, aşa se zice, Waiyaki a fost îngropat de viu la Kibwezi, cu capul către miezul pământului, un avertisment grăitor pentru cei care, în anii ce aveau să vină, ar fi sfidat autoritatea femeii creştine a cărei umbră protectoare trona acum şi peste pământ, şi peste mare.

Atunci n-a băgat nimeni de seamă; dar privind în urmă vedem că sângele lui Waiyaki purta în el o sămânţă, un grăunte ce a dat naştere unei mişcări a cărei putere de căpetenie a încolţit mai târziu din legătura cu pământul.

Între timp, centrele de misionari au clocit noi conducători; aceştia au refuzat să mănânce bunătăţile Faraonului: în schimb, au hotărât să taie iarbă şi să se apuce de făcut cărămizi împreună cu alţi copii.

Aşa că oamenii au văzut în Harry Thuku un mesager al lui Dumnezeu: „Du-te la Faraon şi spune-i: «Lasă poporul Meu să plece, lasă poporul Meu să plece»“.⁴ Şi oamenii au jurat să-l urmeze pe Harry în deşert. Aveau să strângă cureaua, gata să îndure sete şi foame, lacrimi şi sânge, până vor pune piciorul pe ţărmul Canaanului. S-au îngrămădit la adunările lui, aşteptându-l să le dea semnalul. Harry l-a denunţat pe omul alb şi a blestemat mărinimia şi protecţia care îi lipseau pe oameni de pământ şi libertate. I-a încântat citind cu voce tare scrisori către omul alb, scrisori în care expunea în termeni clari nemulţumirea poporului faţă de impunerea taxelor, munca forţată pe pământurile coloniştilor albi şi planurile de stabilire a soldaţilor, care, după primul mare război, lăsaseră fără case sau pământuri mulţi oameni negri în Tigoni şi în alte locuri.

Harry le-a cerut să se alăture Mişcării şi să caute puterea în unitate.

Vorbeau despre el în casele lor; îl ridicau în slăvi prin ceainării, prin pieţe şi când se duceau duminica la bisericile independente gikuyu. Orice cuvânt ieşit din gura lui Harry devenea veste şi trecea din deal în deal, prin toată ţara. Oamenii aşteptau să se întâmple ceva. Revolta ţăranilor era iminentă.

Dar omul alb n-a stat cu mâinile în sân. Tânărul Harry a fost legat în lanţuri, cât pe ce să ajungă în mormântul în care fusese îngropat de viu Waiyaki. Era oare semnul pe care îl aşteptau? Oamenii s-au dus la Nairobi; au jurat să rămână zi şi noapte în faţa Casei Guvernatorului, până când acesta în persoană li-l va da înapoi pe Harry al lor.

Warui, pe atunci tânăr, a plecat pe jos din Thabai ca să se alăture procesiunii. N-a uitat niciodată marele eveniment. Când Jomo Kenyatta şi alţi lideri ai Mişcării au fost arestaţi în 1952, Warui şi-a reamintit Procesiunea din 1923.

— Tinerii trebuie să facă pentru Jomo ce am făcut noi pentru Harry. N-am văzut niciodată ceva aşa de mare precum şirul ăla de bărbaţi şi femei, declama el, trăgându-se uşor de barbă. Veniserăm de pe culmile de ici, de pe culmile de colo, de peste tot. Cei mai mulţi dintre noi veniseră pe jos. Alţii nu aduseseră de mâncare. Împărţeam orice firimitură pe care o aveam. Multă iubire am văzut acolo. O boabă cădea pe pământ, şi era iute împărţită între copii. Trei zile ne-am adunat la Nairobi şi cu sângele nostru am scris legăminte să-l eliberăm pe Harry.

Într-a patra zi au pornit în marş, cântând. Poliţia, care îi aştepta cu baionetele pe arme, a deschis focul. Trei bărbaţi au ridicat mâinile în aer. Se spune că s-au prăbuşit strângând ţărâna în pumni. O nouă salvă a împrăştiat mulţimea. Un bărbat şi o femeie s-au prăbuşit, cu sângele ţâşnind din trupurile lor. Oamenii au fugit în toate direcţiile. În câteva clipe, mulţimea cea mare s-a risipit; în faţa reşedinţei guvernatorului mai rămăseseră doar 150 de străjeri ghemuiţi la pământ.

— Ceva a mers prost în ultimul moment, spunea Warui şi înceta să se mai tragă de barbă. Poate că dacă am fi avut arme…

Revolta ţăranilor eşuase; năluca marii femei a cărei mână creştină pusese capăt războaielor tribale amuţise. Acum se odihnea în mormânt.

Tânărul Harry a fost trimis într-o zonă îndepărtată a ţării.

Mişcarea a fost pe moment descurajată. Dar în acea vreme a intrat în scenă bărbatul cu ochii înflăcăraţi. Pe atunci, puţini îl ştiau. Însă mai târziu, desigur, avea să fie cunoscut lumii drept Suliţa de Foc⁵.

Mugo participase odată la o adunare a Mişcării în piaţa din Rung’ei, pentru că se zvonea că va vorbi Kenyatta, care se întorsese de curând din ţinutul omului alb. Deşi întâlnirea trebuia să înceapă după-amiază, pe la ora 10 abia mai era loc în piaţă. Oamenii stăteau în picioare pe acoperişurile prăvăliilor. Arătau ca nişte roiuri de lăcuste cocoţate în copaci. Gikonyo, pe atunci un tâmplar bine-cunoscut în Thabai, şedea la câţiva metri mai încolo. Lângă tâmplar se afla Mumbi. Se spunea că e una dintre cele mai frumoase femei de pe toate cele opt culmi. Unii o numeau Wangu Makeri, datorită înfăţişării ei.

Adunarea a început cu o oră întârziere. Oamenii au aflat că n-o să vină şi Kenyatta. Dar au fost o mulţime de vorbitori din Muranga şi Nairobi. Printre ei s-a aflat şi un vorbitor luo⁶ din Nyanza, care a arătat că Mişcarea desfiinţase barierele dintre triburi. Kihika din Thabai s-a numărat printre vorbitorii frenetic ovaţionaţi de mulţime. N-a mai pomenit despre scrisori către omul alb, aşa cum se obişnuia în zilele lui Harry.

— Nu mai suntem în 1920. Acum vrem fapte, o lovitură care să aibă efect, a spus el, în timp ce femeile din Thabai îşi sfâşiau hainele de pe ele şi îşi smulgeau părul din cap, ţipând extaziate.

Kihika, un fiu al ţinutului, era menit să fie unul dintre eroii izbăvirii. Mugo, care îl văzuse pe Kihika pe culme de câteva ori, nu bănuise niciodată că acesta avea atâta putere şi era atât de învăţat. Kihika a depănat istoria Kenyei, cu venirea omului alb şi naşterea Partidului. Mugo a aruncat o privire către Gikonyo şi Mumbi. Ochii lor erau aţintiţi la Kihika; vieţile lor păreau să depindă de vorbele lui.

— Ne-am dus la biserica lor. Mubia⁷, în veşminte albe, a deschis Biblia. A spus: „Să îngenunchem şi să ne rugăm“. Am îngenuncheat. Mubia a spus: „Să închidem ochii“. Şi i-am închis. Dar ai lui au rămas deschişi, ca să poată citi Cuvântul. Când am deschis noi ochii, pământul nostru nu mai era, iar sabia de foc stătea de strajă. Cât despre Mubia, el a citit mai departe, cerându-ne să ne strângem comorile în ceruri, unde nici molia nu le mănâncă⁸. Dar el le-a strâns pe pământ, pe pământul nostru.

Oamenii au râs. Kihika nu li s-a alăturat. Era un bărbat scund, cu voce puternică. Vorbind rar şi apăsând cuvintele importante, a arătat o dată sau de două ori către pământ şi cer, ca şi cum le-ar fi chemat să-i fie martori că spune adevărul. A vorbit despre marele sacrificiu.

— Vine o zi când fratele trebuie să renunţe la frate, o mamă la fiul ei, când voi şi cu mine am auzit chemarea unei naţiuni în plină frământare.

Mugo avea un nod în gât. Nu putea aplauda vorbe care nu-l atingeau. Ce drept avea un băiat ca ăsta, probabil mai tânăr decât Mugo, să vorbească aşa? Ce aroganţă! Kihika vorbise calm despre sânge, ca şi cum ar fi vorbit despre apa unui râu, se gândi Mugo, făcându-i-se greaţă când îşi închipui cum arăta şi cum mirosea sângele. Îl urăsc, se auzi el spunând, şi, înspăimântat, se uită la Mumbi, întrebându-se ce credea ea. Ochii ei erau încă pironiţi asupra fratelui ei. Ochii tuturor erau îndreptaţi către podium. Mugo simţi un junghi de gelozie când se întoarse şi el şi se uită la vorbitor. În momentul acela, privirile li se întâlniră, sau cel puţin aşa îşi imagină Mugo cu un simţământ de vinovăţie. Pentru o fracţiune de secundă, mulţimea şi lumea întreagă se cufundaseră în tăcere. Nu mai rămăseseră în scenă decât Kihika şi Mugo. Ceva în inima lui Mugo se zbătea să se elibereze, ceva care era de fapt o zvâcnire intensă de groază şi ură.

— Vegheaţi şi rugaţi-vă⁹, spuse Kihika, cerând publicului să îşi amintească marele proverb swahili: Kikulacho Kimo nguoni mwako¹⁰.

Kihika trăise cuvintele despre sacrificiu pe care le rostise dinaintea mulţimii. Imediat după ce fuseseră arestaţi Jomo şi alţi conducători, în octombrie 1952, Kihika dispăruse în pădure, unde îl urmaseră mai târziu o mână de tineri din Thabai şi Rung’ei.

Cel mai mare triumf al lui Kihika fusese faimoasa cucerire a garnizoanei Mahee. Mahee era o garnizoană importantă a poliţiei aflată în Valea Riftului, inima zonei care, mulţi ani, se numise Podişul Alb¹¹. În Mahee se afla şi o închisoare de tranzit pentru bărbaţi şi femei care urmau să fie trimişi în lagărele de concentrare. Aflată într-o poziţie centrală, garnizoana Mahee aproviziona cu arme şi muniţie alte posturi militare şi de poliţie mai mici răspândite prin Valea Riftului, ca să-i apere şi să le ridice moralul coloniştilor albi. Dacă stăteai în Mahee, în orice moment al zilei, vedeai pereţii versantului, strajă încântătoare a uneia dintre cele mai frumoase văi din ţară. Pereţii urcau în trepte până pe platou; un şir de dealuri mai joase, unele teşite la vârf, altele cu adâncituri şi cratere de vulcan, erau ascunse în văluri de negură şi mister.

Noaptea, valea era cufundată în beznă, rămâneau doar luminile din afara garnizoanei Mahee. Era linişte. Străjerii, urmând exemplul ofiţerilor albi învăţaţi cu o viaţă de huzur, pentru că numai numele Mahee era pavăză împotriva oricărui atac, erau deja beţi şi se duseseră la culcare, lăsând doar câteva gărzi, de ochii lumii. Deodată, liniştea nopţii a fost sfâşiată de sunete concomitente de goarne, trâmbiţe, cornuri şi fluiere. Dinăuntrul închisorii a răspuns un strigăt de Uhuru. Ofiţerul de serviciu, deşteptat de zarvă din toropeala pricinuită de whisky-ul de mai devreme, s-a întins instinctiv după telefon, încercând vitejia de a-şi trage pantalonii şi a suna în acelaşi timp. Brusc, mâna care ridicase receptorul îl lăsă să alunece în jos, iar pantalonii căzură şi ei pe podea. Firele telefonului fuseseră tăiate, iar Mahee nu putea primi ajutor de la posturile exterioare. Luaţi prin surprindere, poliţiştii au opus doar o slabă rezistenţă când au năvălit Kihika şi oamenii lui. Unii dintre poliţişti s-au căţărat pe ziduri şi au sărit către zona sigură. Oamenii lui Kihika au pătruns în închisoare şi i-au dus pe prizonieri în bezna nopţii. Garnizoana a fost incendiată, iar oamenii lui Kihika au fugit în pădure cu rezerve proaspete de oameni, arme şi muniţie, ca să ducă mai departe războiul la un nivel la care nici nu visaseră pe vremea lui Waiyaki şi a Tânărului Harry.

Lumea a ajuns să-l cunoască pe Kihika drept spaima omului alb. Se spunea că poate muta munţii şi stăpâni tunetul din ceruri.

Pe capul lui a fost pusă o recompensă.

Oricine îl aducea pe Kihika, mort sau viu, primea o sumă de bani uriaşă.

Un an mai târziu, Kihika a fost capturat singur, la marginea pădurii Kinenie.

Să-ţi vină să crezi? Omul care făcea copacii şi munţii să se mişte din loc, omul care putea merge târâş 15 kilometri, prin nisip şi tufe cu spini, era cu siguranţă dincolo de locul unde-l putea ajunge braţul omului alb.

Kihika a fost torturat. Unii spuneau că i-a fost băgat în anus gâtul unei sticle, în timp ce oamenii albi din Divizia Specială încercau să-i smulgă cu forţa secretele pădurii. Alţii ziceau că i s-au oferit o grămadă de bani şi o călătorie gratis în Anglia, ca să-i strângă mâna noii femei de pe tron. Dar el nu şi-a dezlegat limba.

Kihika a fost spânzurat în public, într-o duminică, în piaţa din Rung’ei, nu departe de locul unde stătuse odată cerând să curgă sânge ca să ude copacii libertăţii. O forţă mixtă formată din Garda Civilă şi Poliţie i-a obligat pe oamenii din Thabai şi de pe alte culmi să vină să vadă trupul rebelului atârnând de un copac şi să ia aminte.

Totuşi, Mişcarea a rămas în viaţă şi a crescut, cum zice lumea, pe rănile celor pe care i-a lăsat în urmă Kihika.

1. Termen în limba gikuyu care desemnează toţi membrii tribului gikuyu.

2. Evanghelia după Ioan, 15:13.

3. Mugo Kibiru – profet gikuyu din secolul al XIX-lea, despre care se spune că a prevăzut venirea albilor. Tot el ar fi văzut şi calea ferată care se va întinde de la apa din est până la apa din vest şi trenul pe care îl descrie ca pe un „şarpe de fier care scuipă fum“.

4. Exodul, 1:8.

5. Supranumele lui Jomo Kenyatta.

6. Grup etnic din vestul Kenyei, nordul Ugandei şi regiunea Mara din nordul Tanzaniei.

7. Preot catolic (în swahili, în original).

8. Evanghelia după Matei, 6:19-20.

9. Evanghelia după Matei, 26:4.

10. Literal: „Ce te mănâncă se află în hainele tale“.

11. White Highlands – zonă înaltă cu terenuri fertile, unde administraţia britanică a încurajat instalarea coloniştilor albi.