Georges Simenon, Maigret et l’homme tout seul

Translation of the novel © 2014 by Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4302-8

ISBN PDF: 978-973-46-4303-5

ISBN print: 978-973-46-4185-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Evgeniya Uvarova/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Era abia nouă dimineaţa, dar se făcuse deja cald. Maigret îşi scosese haina şi deschidea leneş corespondenţa, aruncînd din cînd în cînd o privire pe fereastră: nici cel mai mic freamăt nu agita frunzişul copacilor de pe Quai des Orfèvres, iar Sena curgea molcom, netedă ca mătasea.

Era august. Lucas, Lapointe şi jumătate dintre inspectori erau în concediu. Janvier şi Torrence şi-l luaseră în iulie, iar Maigret avea de gînd să petreacă o bună parte din luna septembrie în casa de la Meung-sur-Loire, care semăna cu o locuinţă parohială.

De aproape o săptămînă, zilnic, spre seară izbucnea o furtună violentă, dar scurtă şi o ploaie torenţială făcea trecătorii să alerge pe lîngă zidurile clădirilor.

Era sfîrşitul marii canicule de peste zi; pe timpul nopţii aerul se răcorea.

Parisul arăta pustiu. Nici măcar zgomotele străzii nu mai erau cele obişnuite şi puteai surprinde răstimpuri de linişte.

Cel mai des vedeai autocare de toate culorile şi de toate naţionalităţile, care opreau constant ca să lase mulţimea de turişti aproape în aceleaşi locuri: Notre-Dame, Luvru, piaţa Concorde, Etoile, bazilica Sacré-Cœur şi, inevitabil, turnul Eiffel.

Dacă te plimbai pe străzi, erai surprins cînd auzeai pe cineva vorbind în franceză.

Şeful cel mare de la Poliţia Judiciară era şi el în concediu, astfel că nu mai exista corvoada raportului zilnic. Nu aveau multă corespondenţă şi cele mai frecvente delicte erau furturile.

Soneria telefonului îl trezi pe comisar din toropeală. Ridică receptorul.

— Comisarul din arondismentul I vrea să vă vorbească personal. Vi-l dau?

— Da, dă-mi-l.

Maigret îl cunoştea foarte bine. Era un ins cam afectat, mereu pus la patru ace, un om cultivat de altfel, care înainte să intre în poliţie fusese cîţiva ani avocat.

— Alo!… Ascan?

— Nu te deranjez?

— Am timp berechet…

— Cazul care s-a ivit în dimineaţa asta s-ar putea să te intereseze personal. Aşa că m-am gîndit să te sun…

— Despre ce e vorba?

— Un asasinat. Dar nu ca toate celelalte. Ar dura prea mult să-ţi explic. Cînd eşti liber?

— Acum.

— Îmi cer scuze că te invit în biroul meu, dat totul s-a petrecut într-o fundătură aproape necunoscută, la marginea Halelor…

Era anul 1965 şi Halele din Paris nu fuseseră mutate încă la Rungis.

— În cîteva minute sînt la comisariat.

Îşi oferi plăcerea să bombăne ca un om care era deranjat, dar, în realitate, îi părea bine că ieşea puţin din rutina ultimelor zile. Intră în biroul inspectorilor. În mod normal, l-ar fi luat cu el pe Janvier, dar trebuia să lase la birou un om de toată încrederea şi capabil să ia iniţiativa în absenţa lui.

— Hai cu mine, Torrence! Ia o maşină din curte…

Comisariatul din arondismentul I era aproape, pe strada Prouvaires. Maigret intră imediat în biroul comisarului Ascan.

— O să ai parte de unul dintre cele mai uimitoare spectacole pe care le-ai văzut vreodată. Prefer să nu-ţi spun nimic dinainte. Ia te uită, Torrence! E mai bine să lăsăm maşina aici. E la doi paşi…

Dădură ocol Halelor, al căror miros era foarte puternic din cauza căldurii, dar nimeni nu şoma, pentru că era luna august. Străbătură cîteva străduţe înguste, cu prăvălii şi mici hoteluri mai mult sau mai puţin dubioase. Întîlniră cîţiva vagabonzi; printre ei era şi o femeie beată, care se sprijinea de ziduri să nu cadă.

— Pe aici!

Ajunseră pe strada Grande-Truanderie şi Ascan intră într-o fundătură atît de îngustă, încît un camion n-ar fi avut loc să treacă.

— Fundătura Vieux-Four, le spuse el.

Nu erau decît vreo zece case vechi, iar în mijloc, spaţiul gol lăsat de un imobil deja demolat. Celelalte urmau să fie şi ele dărîmate şi fuseseră evacuate.

Zidurile unora fuseseră consolidate cu bîrne groase, ca să nu se prăbuşească.

Casa în faţa căreia se opri comisarul din arondismentul I nu mai avea geamuri, iar o parte din cercevele fuseseră scoase. Uşa de la intrare fusese înlocuită cu scînduri; Ascan îndepărtă două care erau scoase din cuie, permiţînd accesul spre un culoar larg.

— Atenţie la scară! Lipsesc trepte şi cele rămase nu sînt prea solide…

Înăuntru domnea un iz de praf şi de putreziciune, pe lîngă duhoarea Halelor. Urcară două etaje. Un puşti de vreo doisprezece ani era aşezat lîngă zidul plin de crăpături şi se ridică brusc, cu ochii strălucind, cînd îi văzu pe cei trei bărbaţi.

— Sînteţi comisarul Maigret, nu-i aşa?

— Da.

— Dacă mi-ar fi spus cineva c-am să vă văd într-o zi în carne şi oase… Lipesc într-un caiet toate fotografiile dumneavoastră care apar în ziare.

Ascan explică:

— E tînărul Nicolier. Te cheamă Jean, nu?

— Da, domnule.

— Tatăl lui e măcelar pe strada Saint-Denis. E singurul care n-a închis prăvălia în luna august. Spune, Jean!

— S-a întîmplat cum v-am mai spus. Cei mai mulţi dintre prietenii mei sînt la mare. N-am cum să mă joc singur, aşa că umblu de colo-colo. Caut locuri pe care nu le cunosc, deşi m-am născut în cartier. Dimineaţă am remarcat casa asta. Am încercat să mişc scîndurile de la intrare şi am descoperit că nu erau bătute în cuie. Am intrat şi am strigat: „E cineva aici?”. Şi mi-am auzit ecoul vocii. Nu căutam nimic. Am făcut cîţiva paşi, doar aşa, ca să văd. Am deschis uşa dărăpănată pe care o vedeţi în dreapta şi acolo am dat peste bărbat. Am luat-o la fugă şi am ajuns la comisariat gîfîind. Trebuie să mai intru o dată în cameră?

— Nu cred că e nevoie.

— Stau aici?

— Da.

Maigret deschise uşa, care nu era bună nici de pus pe foc, atît era de putrezită. Se opri în prag şi înţelese de ce Ascan voise să-i facă o surpriză.

Încăperea era destul de mare şi geamurile fuseseră înlocuite cu cartoane şi hîrtie groasă. Pe duşumeaua neregulată, între ale cărei scînduri erau goluri de cîţiva centimetri, se afla un morman incredibil de obiecte deteriorate, fără nici o utilitate.

Privirea le era atrasă mai ales de bărbatul, evident mort, care zăcea pe un pat de fier acoperit cu o saltea veche. Avea pieptul plin de sînge închegat, dar expresia feţei era senină.

Hainele, asemănătoare cu ale unui vagabond, contrastau cu faţa şi mîinile. Era destul de bătrîn, iar părul, lung şi argintiu, avea reflexe albăstrui. Şi ochii erau albaştri, dar fixitatea lor îl stingherea pe Maigret; comisarul i-i închise.

Mortul avea o mustaţă albă, cu colţurile puţin întoarse în sus, şi o bărbuţă, tot albă, à la Richelieu.

În rest, era bine bărbierit şi Maigret descoperi cu surprindere că mîinile îi erau foarte îngrijite.

— S-ar zice că e un actor bătrîn într-un rol de vagabond, murmură el. Avea acte la el?

— Nu. Nici carte de identitate, nici scrisori vechi. Inspectorii care se ocupă de acest cartier au venit să-l identifice. Dar nu-l cunosc. Unul singur are impresia că l-a zărit căutînd prin pubele.

Bărbatul era foarte înalt şi foarte solid. Pantalonii îi erau prea scurţi, cu o gaură la genunchiul stîng, iar haina, o zdreanţă, zăcea pe jos, în praf.

— A venit medicul legist?

— Nu încă. Trebuie să apară dintr-un minut în altul. Am vrut să ajungi aici înainte să se atingă vreun lucru.

— Torrence! Dă telefon din primul bistrou şi cere să fie trimişi cei de la Identitatea Judiciară cît mai repede posibil. Şi spune-le să anunţe şi Parchetul.

Faţa bărbatului care zăcea pe patul de fier îl fascina. Mustaţa şi barba erau tunse cu grijă şi ar fi putut jura că fuseseră aranjate în ajun în nici un caz mai demult. Iar mîinile îngrijite, cu unghii lăcuite cu greu ţi le puteai imagina scotocind prin pubele.

Însă bărbatul făcea probabil asta de multă vreme. Întreaga încăpere era plină de obiectele cele mai neaşteptate. Aproape toate erau deteriorate: o rîşniţă de cafea veche, căni mari de email ciobite, găleţi deformate sau găurite, o lampă de petrol fără fitil şi fără petrol, pantofi desperecheaţi.

— O să trebuiască să întocmesc un inventar cu tot ce e aici…

În perete era fixată o chiuvetă, dar Maigret învîrti zadarnic robinetul. După cum se aştepta, apa fusese oprită. La fel şi lumina electrică şi gazul, ca în toate acele construcţii care urmau să fie demolate.

De cît timp locuia bărbatul acolo? De mult, dacă adunase atîtea vechituri. Nu puteau fi interogaţi nici portarul, nici vecinii, pentru că nu existau. Comisarul din arondismentul I se îndreptă spre palier şi i se adresă micului Nicolier.

— Vrei să faci ceva util? Ieşi pe trotuar şi, cînd vin ceilalţi, peste cîteva minute, adu-i aici.

— Da, domnule…

— Nu uita să le atragi atenţia că lipsesc trepte.

Maigret se plimba, atingînd din cînd în cînd cîte un obiect; descoperi astfel un rest de lumînare şi o cutie de chibrituri. Lumînarea fusese lipită pe fundul unei căni ciobite.

Pentru prima oară în cariera lui vedea un astfel de spectacol şi era din ce în ce mai uimit.

— Cum a fost omorît?

— Cu cîteva gloanţe trase în piept şi în abdomen.

— Armă de calibru mare?

— Mediu. Probabil 32…

— N-avea nimic în buzunarele hainei?

Îşi imagina dezgustul cu care colegul lui, atît de elegant şi delicat, căutase prin zdrenţele acelea soioase.

— Un nasture, o bucată de sfoară, un codru de pîine uscată.

— Nici un ban?

— Două monede de douăzeci şi cinci de centime.

— Şi în buzunarele de la pantaloni?

— O cîrpă murdară, folosită probabil ca batistă, şi mucuri de ţigară într-o cutie de pastile de tuse.

— N-avea portofel?

— Nu.

Chiar şi vagabonzii de pe cheiuri, care dormeau sub poduri, aveau acte în buzunar, măcar o carte de identitate.

Torrence, care se întorsese, era la fel de uluit ca Maigret.

— Identitatea Judiciară vine imediat…

Într-adevăr, Mœrs şi oamenii lui urcară scara în urma micului Nicolier. Toţi se uitară în jur cu stupoare.

— O crimă?

— Da. Nu poate fi vorba de sinucidere, pentru că nu e nici o armă în încăpere.

— Cu ce începem?

— Cu amprentele, pentru că, în primul rînd, trebuie identificat.

— E păcat să murdărim nişte mîini atît de îngrijite…

Dar luară amprentele.

— Fotografii?

— Bineînţeles.

— Ce bărbat frumos a fost individul ăsta! Şi vînjos, nu glumă…

Acum se auzeau paşii prudenţi ai substitutului, ai judecătorului de instrucţie Cassure şi ai grefierului. Toţi trei priviră uluiţi spectacolul din încăpere.

— Cînd a fost omorît? întrebă substitutul.

— A venit şi doctorul Lagodinec, vom afla imediat.

Medicul era tînăr şi foarte vioi. Dădu mîna cu Maigret, îi salută pe ceilalţi şi se îndreptă spre patul cu picioare strîmbe. Altă vechitură pe care bărbatul o găsise pe o stradă sau pe un teren viran.

— L-aţi identificat?

— Nu.

Se uitau la podea cu îngrijorare pentru că, de cînd se adunaseră mai mulţi acolo, se clătina periculos şi putea să se prăbuşească.

— S-ar putea să ne trezim la etajul de jos…, remarcă tînărul medic.

Aşteptă să-şi termine fotograful treaba, se apropie de cadavru şi începu să-l examineze. Îi dezgoli pieptul şi dădu la iveală găurile făcute de gloanţe.

— Au fost trase trei gloanţe, de la o distanţă mai mică de un metru. Asasinul a ţintit cu grijă şi victima probabil dormea. Altfel, gloanţele n-ar fi fost aşa de bine grupate.

— Moartea a fost instantanee?

— Da. A fost atins ventriculul stîng.

— Crezi că proiectilele au trecut prin corp?

— O să vă spun după ce-l întorc.

Îl ajută unul dintre fotografi. Numai un glonţ trecuse prin pieptul vagabondului şi probabil avea să fie găsit în salteaua de paie.

— Este apă?

— Nu, a fost tăiată.

— Mă întreb unde se spăla cu atîta grijă, pentru că e curat.

— Poţi să stabileşti cu aproximaţie ora morţii?

— Între orele 19 şi 23. Voi şti mai exact după autopsie. A fost identificat?

— Nu încă. Le vom trimite ziarelor fotografia lui. Apropo, cînd vom avea primele fotografii?

— E bine peste o oră?

Fotograful plecă, în timp ce restul specialiştilor căutau amprente pe toate obiectele.

— Presupun că nu mai aveţi nevoie de mine, zise încet substitutul.

— Nici de mine, adăugă judecătorul Cassure.

Maigret trăgea încet din pipă, cu un aer distrat. Nu-şi dădu seama imediat că lui i se adresaseră.

— Nu. Vă ţin la curent cu mersul anchetei.

Apoi îl întrebă pe medicul legist:

— Crezi că era beat?

— Aş fi foarte mirat. Vom afla din conţinutul stomacului. La prima vedere, nu cred că omul acesta bea.

— Un vagabond care nu bea, murmură comisarul din arondismentul I. E ceva destul de rar…

— Dacă nu e vagabond? replică Torrence.

Maigret nu spunea nimic. Privirea lui parcă fotografia cele mai mici obiecte, cele mai mici detalii din încăpere. După nici un sfert de oră, pe cînd specialiştii lucrau de zor, dubiţa Institutului Medico-Legal se opri în faţa casei şi micul Nicolier coborî să le arate drumul celor care duceau targa.

— Da, puteţi să-l luaţi…

Îi revăzură chipul de părinte nobil şi barbişonul atît de bine tuns.

— Ce greu e individul! se plînse unul dintre cei care duceau targa.

Coborîrea pe scară se dovedi destul de anevoioasă, din cauza treptelor care lipseau.

Maigret îl chemă pe puştan.

— Spune-mi, tinere, există în cartier o şcoală de frizeri?

— Da, domnule Maigret. Pe strada Saint-Denis, la trei case de măcelăria noastră.

În urmă cu mai bine de zece ani, Maigret fusese chemat la una dintre aceste şcoli de frizeri, pe cînd căuta un criminal. Existau cu siguranţă la Paris unele mai arătoase. Nu te puteai aştepta să găseşti în cartierul Halelor asemenea şcoli de lux.

După toate probabilităţile, cea de pe strada Saint-Denis, ca şi altele, apela la vagabonzi şi cerşetori pentru practica neîndemînatică a începătorilor. Erau bărbaţi şi femei care urmau să fie instruiţi inclusiv în arta manichiurii.

Dar, înainte să se ducă acolo, Maigret avea nevoie de fotografii. Deocamdată nu putea decît să aştepte rezultatul amprentelor.

Îl lăsă pe Mœrs să-şi continue treaba în încăpere împreună cu doi dintre oamenii lui şi coborî împreună cu Torrence şi comisarul Ascan. Simţi o mare uşurare cînd putu să respire aerul ceva mai curat de pe stradă.

— De ce crezi c-a fost împuşcat?

— Habar n-am.

La capătul bolţii, descoperi o curte plină de lăzi vechi şi gunoaie. Maigret găsi totuşi răspunsul la una dintre întrebările medicului. Lîngă un perete se afla o pompă, iar alături, pe pavaj, o găleată într-o stare destul de bună. Încercă pompa care, după ce merse de cîteva ori în gol, făcu apa să curgă. Oare acolo îşi făcea toaleta necunoscutul? Comisarul şi-l imagina cu bustul gol, spălîndu-se la şuvoiul de apă.

Maigret îşi luă rămas-bun de la comisarul Ascan şi se îndreptă spre strada Grande-Truanderie, apoi spre Hale. Era din ce în ce mai cald şi, dacă tot trebuia să telefoneze, intră într-un bistrou care părea destul de convenabil şi comandă o bere. Torrence făcu la fel.

— Daţi-mi legătura cu Identitatea Judiciară…

Apoi ceru să vorbească cu inspectorul Lebel, care se ocupase de amprentele bărbatului.

— Alo… Lebel?… Ai avut timp să verifici?

— Adineauri. N-am găsit amprente care să corespundă cu ale necunoscutului.

Încă o anomalie. Cei mai mulţi vagabonzi aveau, la un moment dat, probleme cu justiţia.

— Mulţumesc. Ştii dacă sînt gata fotografiile?

— Vor fi gata în zece minute… Zece minute, Mestral?

— Să zicem cincisprezece…

Poliţia Judiciară nu era departe; ajunseră la birou în cîteva minute. Maigret urcă la laborator şi aşteptă să se usuce pozele. Îl lăsase pe Torrence în biroul inspectorilor.

Comisarul luă trei exemplare din fiecare fotografie, coborî şi îi ceru lui Lourtie să ducă fotografiile la ziare, mai ales la cele care aveau ediţii de după-amiază.

— Hai, Torrence! Mai avem o oră pînă la masă. S-o luăm din uşă-n uşă!

Maigret îi dădu lui Torrence un set de fotografii.

— Arată-le patronilor de prăvălii şi de mici baruri din jurul Halelor. Ne reîntîlnim la maşină.

Comisarul se îndreptă spre Saint-Denis. Strada îngustă rămăsese la fel de zgomotoasă chiar dacă era vremea vacanţei, pentru că oamenii simpli din cartier nu prea frecventau plajele.

Comisarul se uită la numere. I se dăduse unul care corespundea prăvăliei unui negustor de cereale. În stînga vitrinei se deschidea un gang care ducea la o curte. La jumătatea gangului se afla o scară şi două plăci de email erau fixate pe zidul care fusese cîndva vopsit în verde, dar acum avea o nuanţă nedefinită.

Joseph

Şcoală de frizerie şi de manichiură

O săgeată arăta scara, cu menţiunea La mezanin.

Imediat dedesubt se afla altă placă, pe care scria:

Văduva Cordier

Flori artificiale

Şi aici, o săgeată arăta spre scară, dar era însoţită de cuvintele Etajul al doilea.

Maigret îşi şterse sudoarea, urcă la mezanin, deschise o uşă şi intră într-o încăpere destul de mare, pe care două jumătăţi de fereastră nu reuşeau s-o lumineze. Lumina posomorîtă provenea de la două globuri mate care atîrnau din tavan.

Văzu două şiruri de fotolii – după toate aparenţele, unul pentru bărbaţi şi celălalt pentru femei. Tineri şi tinere se agitau sub conducerea unor bărbaţi mai în vîrstă, totul supervizat de un personaj mic şi slab, aproape chel, cu mustaţa vopsită într-un negru ca tuşul.

— Presupun că dumneavoastră sînteţi patronul.

— Da, eu sînt domnul Joseph.

Putea să aibă şaizeci de ani, dar, la fel de bine, şi şaptezeci şi cinci. Maigret privea bărbaţii şi femeile din fotoliile cumpărate cu siguranţă de ocazie. Te-ai fi putut crede la Armata Salvării ori sub poduri, pentru că pretutindeni vedeai vagabonzi, bărbaţi şi femei, pe care tineri şi tinere exersau cu pieptenele, foarfeca şi briciul. Era impresionant, mai ales în acea lumină sărăcăcioasă. Din cauza căldurii, cele două jumătăţi de fereastră erau deschise şi se auzeau zgomotele străzii, ceea ce făcea atmosfera şcolii şi mai ireală.

Înainte ca domnul Joseph să-şi piardă răbdarea, Maigret scoase fotografiile din buzunar şi i le întinse.

— Ce să fac cu astea?

— Să vă uitaţi la ele… Apoi, să-mi spuneţi dacă îl recunoaşteţi.

— Ce-a făcut? Sînteţi de la poliţie, nu-i aşa?

Se vedea bine că era suspicios.

— Comisarul Maigret, de la Poliţia Judiciară.

Asta nu-l impresiona pe domnul Joseph.

— Îl căutaţi?

— Nu. Din nefericire, l-am găsit cu trei gloanţe în piept.

— Unde s-a întîmplat?

— La el acasă, dacă se poate spune aşa… Ştiţi unde locuia?

— Nu.

— Stătea într-o casă ce urma să fie demolată. Un copil care rătăcea prin imobil a dat de el şi a anunţat comisariatul. Îl recunoaşteţi?

— Da… Aici îi spuneam Aristo…

— Venea des?

— Depinde. Uneori, nu-l vedeam o lună întreagă, apoi, săptămînile următoare, venea de două-trei ori pe săptămînă.

— Îi ştiţi numele?

— Nu.

— Nici prenumele?

— Nu.

— Vorbea puţin?

— Nu vorbea deloc. Se aşeza în primul fotoliu liber, închidea ochii pe jumătate şi ne lăsa să facem ce voiam. Eu i-am cerut să-şi lase mustaţa şi bărbuţa să crească. Sînt din nou la modă şi tinerii frizeri trebuie să înveţe să le tundă, ceea ce e mai greu decît se crede.

— Cît a trecut de-atunci?

— Trei-patru luni.

— Înainte nu avea barbă?

— Nu. Are un păr superb, cu care poţi să faci orice.

— Vine de mult timp aici?

— De trei-patru ani…

— Aveţi numai vagabonzi…

— Aproape… Ei ştiu că, la sfîrşitul dimineţii sau spre seară, le dau tuturor cîte o monedă de cinci franci.

— Şi lui?

— Bineînţeles.

— Îi cunoştea pe unii dintre cei care veneau aici?

— Nu l-am văzut niciodată vorbind cu vreunul dintre ei, iar cînd cineva i se adresa, se prefăcea că nu aude.

Era aproape de amiază. Foarfecele zăngăneau mai repede. În cîteva minute, avea să se dezlănţuie debandada, ca la şcoală.

— Locuiţi în cartier?

— Locuiesc cu soţia la etajul întîi al imobilului, exact deasupra noastră.

— Vi s-a întîmplat să-l întîlniţi pe străzile din cartier?

— Nu cred. În orice caz, dacă s-a întîmplat, nu m-a frapat nimic. Vă rog să mă scuzaţi, e ora…

Apăsă pe butonul unei sonerii şi se aşeză la un fel de tejghea, în faţa căreia se formă o coadă.

Maigret coborî încet. După ani de zile la Poliţia Judiciară, inclusiv în brigada care se ocupa de liniştea publică şi de gări, credea că nimic din fauna Parisului nu-i rămăsese necunoscut. Dar nu-şi amintea să fi întîlnit un om asemenea celui poreclit Aristo.

Se îndreptă încet spre maşina care staţiona în colţul străzii Rambuteau. Torrence ajunse aproape în acelaşi timp, ştergîndu-şi fruntea de sudoare.

— Ai găsit ceva?

— Întîi, brutăria de pe strada Cygne, de unde-şi cumpăra pîinea.

— Se ducea în fiecare zi?

— Aproape. Abia dacă deschidea gura să spună ce voia.

— Nu cumpăra niciodată altceva?

— Nu acolo. De pe strada Coquillière cumpăra salam feliat sau cîrnaţi. În colţul străzii e un negustor de cartofi prăjiţi, care vinde şi el, mai ales noaptea, cîrnaţi calzi. Se întîmpla, pe la trei dimineaţa, să cumpere un cornet cu cartofi prăjiţi şi un cîrnat. Am arătat fotografiile în două-trei bistrouri. Apărea acolo cînd şi cînd, întotdeauna ca să bea o cafea. Nu bea vin, nici altfel de alcool.

Portretul devenea din ce în ce mai ciudat. Aristo, cum îi spunea domnul Joseph, părea să nu aibă nici un contact cu celelalte fiinţe umane. După toate probabilităţile, noaptea muncea în Hale, cînd găsea de lucru la descărcatul unui camion cu legume sau fructe.

— Trebuie să telefonez la Institutul MedicoLegal, îşi aminti comisarul.

Asta îi permitea să bea al doilea pahar cu bere din acea dimineaţă.

— Daţi-mi-l la telefon pe doctorul Lagodinec, vă rog…

— Tocmai se îndreaptă spre uşă… Staţi să-l strig.

— Alo… Lagodinec?… Aici Maigret. Presupun că n-ai făcut încă autopsia…

— O s-o fac pe la începutul după-amiezii.

— Poţi să nu-i strici faţa? Voi avea nevoie de alte fotografii…

— Nici o problemă. Cînd trimiteţi fotograful?

— Mîine dimineaţă, împreună cu un ajutor de frizer.

— Ce-o să-i facă?

— O să-i radă mustaţa şi barbişonul.

Torrence îl lăsă în faţa locuinţei lui de pe bulevardul Richard-Lenoir.

— Continui după-amiază? întrebă el.

— Da.

— În acelaşi cartier?

— Poate şi pe cheiuri. S-ar putea să fi dormit acolo cîndva…

Doamna Maigret ştiu imediat că era preocupat, dar se prefăcu totuşi că nu observă.

— Ţi-e foame?

— Nu prea.

Acum el avea chef să vorbească despre ce făcuse dimineaţă.

— Am întîlnit un personaj uimitor.

— Un criminal?

— Nu. O victimă. Omul a murit… Se instalase într-o casă goală, destinată de cîţiva ani demolării. Ocupa singura cameră rămasă cît de cît locuibilă şi îngrămădea acolo obiectele cele mai felurite, culese de prin pubele şi de pe terenurile virane.

— În fond, un vagabond.

— Doar că avea înfăţişarea unui părinte nobil.

Maigret îi spuse soţiei sale povestea cu şcoala de frizeri şi-i arătă fotografiile.

— Bineînţeles, e greu să judeci un mort după fotografii…

— Trebuie să fie cunoscut în cartierul lui.

— Nimeni nu-i ştie numele, nici măcar prenumele. La şcoala de frizeri i se spunea Aristo. Fotografiile vor apărea în ziarele de după-amiază. Mă întreb dacă cititorii îl vor recunoaşte…

După cum spusese, mîncă fără prea multă poftă. Nu-i plăcea să nu înţeleagă. Şi nu înţelegea deloc ce descoperise dimineaţă.

La ora două, stătea la birou şi, după ce-şi umplu o pipă, termină de citit corespondenţa. Cînd inspectorii îi arătară ziarele, văzu că două dintre ele publicaseră fotografia pe prima pagină.

Unul scria: Îl cunoaşteţi pe acest om?

Celălalt ziar titra: Un mort fără nume.

Pe culoar se aflau jurnalişti şi Maigret îi primi. Nu avea aproape nimic să le spună, doar că se străduiau să-l identifice pe bărbatul găsit în casa din fundătura Vieux-Four.

— Nu este posibil să se fi sinucis?

— N-am găsit nici o armă în cameră sau în imobil.

— Putem să-i facem fotografii?

— Cadavrul nu mai e acolo, bineînţeles.

— Să fotografiem locul…

— Dacă vreţi… Spuneţi-i omului nostru de la uşă că aveţi încuviinţarea mea.

— Păreţi preocupat.

— Încerc să înţeleg, ceea ce, sper, se va şi întîmpla într-una din zile. De data asta nu vă ascund nimic. V-am spus tot ce ştim. Cu cît se va vorbi mai mult despre victimă, cu atît vom afla mai multe despre ea.

Pe la ora patru începură să curgă telefoanele. Unele erau date de glumeţi, altele, de maniaci, care scăpau rar vreun caz. O tînără întrebă:

— Are un neg pe obraz?

— Nu.

— Atunci nu e cel la care mă gîndeam…

Patru-cinci persoane veniră la Poliţia Judiciară. Maigret le primi cu răbdare şi le arătă diferite fotografii.

— Îl recunoaşteţi?

— Seamănă oarecum cu unul dintre unchii mei, care a mai fugit de cîteva ori de-acasă… Ba nu… Nu-i el… Ăsta era înalt, nu?

— Aproximativ un metru optzeci.

— Unchiul meu e foarte scund şi foarte slab.

Pentru prima dată în acea săptămînă, furtuna nu izbucnea şi aerul era sufocant.

Torrence intră în birou pe la ora cinci.

— Ai găsit ceva?

— Aproape nimic… Sub Pont-Marie, un vagabond în vîrstă îşi aminteşte vag de omul nostru, dar nu ştiu cîtă încredere îi putem acorda. Se pare că, acum cîţiva ani, necunoscutul dormea sub poduri. Nu era sociabil. Se bănuieşte că-şi petrecea o parte din nopţi în Hale, dar asta era tot ce se ştia despre el.

— Nici un nume sau prenume, nici o poreclă…

— Ba da, o poreclă: Mutul.

— Altceva nimic?

— Din cînd în cînd cumpăra o lumînare.

La ora şase primi informaţii mai precise. Îi telefonă doctorul Lagodinec, care făcuse autopsia.

— Voi trimite raportul mîine-dimineaţă, dar pot să spun în mare ce ştiu. După părerea mea, bărbatul nu e chiar atît de în vîrstă pe cît pare. Cît îi dai?

— Şaizeci şi cinci? Şaizeci şi doi?

— Dacă ţin cont de starea organelor şi a arterelor, are cel mult cincizeci şi cinci de ani.

— Evident, a avut o viaţă grea. Ce i-ai găsit în stomac?

— Să-ţi spun întîi că a fost ucis între două şi cinci dimineaţa, mai degrabă spre ora trei decît spre cinci. Ultima masă, pe jumătate digerată, a constat în cartofi prăjiţi şi cîrnaţi. A mîncat probabil pe la două, chiar înainte să se ducă acasă să se culce.

— Şi cineva a profitat că dormea ca să…

— De ce? obiectă medicul. Poate că vizitatorul era o persoană în care avea încredere şi n-a bănuit nimic.

— Nu-l prea văd avînd încredere în cineva. N-avea nici o boală?

— Nici una, nici vreo infirmitate. Era un bărbat solid şi deosebit de rezistent.

— Mulţumesc, doctore. Aştept raportul. Dacă vrei, trimit mîine pe cineva după el.

— Nu înainte de nouă, te rog…

— Bine, la nouă.

Ce îl frapase mai tare pe Maigret fusese vîrsta lui Aristo. Părea să fie vagabond de cîţiva ani, dacă nu chiar de mulţi, iar vagabonzii sînt în general mai în vîrstă. Şi au tendinţa să se apropie unii de alţii. De la un capăt al cheiurilor Parisului, în amonte, pînă la celălalt capăt, în aval, se cunoşteau aproape toţi şi un nou-venit stîrnea imediat curiozitatea celorlalţi.

— Ce-ai mai descoperit, Torrence?

— Mai nimic. În afara bătrînului de la PontMarie, ceilalţi nu-şi amintesc de el. Şi totuşi, sînt unii care trăiesc pe sub poduri de mai bine de zece ani. Am intrat în debitul cel mai apropiat de locuinţa lui. Venea deseori acolo să cumpere chibrituri.

— Şi ţigări?

— Nu. Culegea chiştoacele de pe trotuar.

Sună telefonul.

— Alo!… Domnul Maigret?

Era o voce de femeie tînără.

— Da, eu sînt. Cu cine am onoarea?

— Numele meu n-o să vă spună nimic. Bărbatul căruia i-aţi găsit cadavrul în dimineaţa asta avea o cicatrice pe pielea capului?

— Recunosc că nu ştiu. Sper că, dacă are, medicul o va semnala în raportul pe care îl aştept mîine-dimineaţă.

— Ştiţi cam cine ar putea să fie?

— Încă nu.

— O să vă sun în cursul zilei de mîine…

Şi închise fără să mai spună altceva. Maigret îşi zise că nu avea nevoie să aştepte pînă a doua zi ca să aibă răspunsul la întrebarea femeii. Sună la şcoala de frizeri şi-l ceru pe domnul Joseph.

— Aici comisarul Maigret. Am uitat să vă pun o întrebare dimineaţă. L-aţi tuns vreodată pe Aristo?

— Da, ca să le arăt elevilor mei.

— Aţi remarcat cumva o cicatrice pe pielea capului?

— Da, dar n-am îndrăznit să-l întreb de pe urma cărui accident o căpătase.

— Mare?

— În jur de şase centimetri. Nu are puncte de sutură şi e destul de lată.

— Poate fi remarcată?

— Nu cînd părul era aranjat. Avea un păr splendid, cred că v-am spus.

— Vă mulţumesc.

Prin urmare, se stabilise primul contact, preţ de cîteva clipe. Undeva, în Paris, exista o femeie tînără sau o fată care îl cunoştea pe Aristo, pentru că ştia de cicatricea lui. Avusese grijă să închidă înainte ca Maigret să pună întrebări. Va suna mîine, aşa cum promisese?

Maigret era nerăbdător. Voia să afle cît mai repede numele acelui necunoscut şi să ştie de ce ducea o astfel de viaţă.

Obiectele disparate care umpleau camera din fundătura Vieux-Four l-ar fi putut duce cu gîndul la un nebun sau la un maniac. De ce să adune astfel şi să îngrămădească lucruri pe care n-ar fi putut niciodată să le vîndă şi care nu i-ar fi folosit la nimic? Maigret nu putea să-şi spună că bărbatul era nebun.

Telefonul sună din nou. De la publicarea fotografiilor, comisarul se aştepta la asta şi chiar o dorea.

— Alo!… Comisarul Maigret?

— Da… Cu cine am onoarea?

Ca şi interlocutoarea de mai devreme, aceasta, care nu părea deloc tînără, nu-şi dădu numele, dar, ca din întîmplare, puse aceeaşi întrebare.

— Are o cicatrice în creştet?

— Cunoaşteţi pe cineva care are şi seamănă cu victima?

Tăcere.

— De ce nu răspundeţi?

— Nici dumneavoastră n-aţi răspuns.

— Are, într-adevăr, o cicatrice de vreo şase centimetri în creştet.

— Vă mulţumesc.

Şi închise imediat, ca şi prima. Prin urmare, existau două femei care îl cunoşteau pe Aristo şi nu comunicau între ele, altfel, un singur telefon ar fi fost de ajuns.

Cum să dea de ele printre cei cinci milioane de locuitori ai Parisului? Şi de ce nu voiau să-şi spună numele?

Asta nu-i plăcea. Maigret plecă de la Poliţia Judiciară bombănind prost dispus.

Totuşi, aflase ceva: omul singuratic nu fusese întotdeauna chiar atît de singur!

Două femei îl cunoscuseră. Două femei îşi aduceau aminte de el, dar nu voiau să fie interogate.

De ce?

Acum era puţin mai răcoare, chiar dacă nu plouase. Începea să se simtă o adiere uşoară, care împingea norişorii roz de pe cer ca într-un decor de operă.

Îşi oferi un pahar cu bere. Îi promisese doctorului Pardon să nu mai exagereze. Dar se putea spune că era exagerat să bei, într-o zi întreagă, numai trei beri la pahar?

Se străduia să nu se mai gîndească la Aristo. Se întreba cine putuse să descopere locul ciudat unde îşi căutase adăpost şi de ce îl omorîse.

Dădu din umeri, prost dispus. Ca în toate anchetele, ştia că greşea vrînd să afle imediat. De fiecare dată bombănea, ca şi cum soarta ar fi fost nedreaptă cu el.

Apoi, în zilele următoare, adevărul ieşea la lumină. Tot aşa se va întîmpla oare şi de data asta? Se strădui să fluiere uşurel în timp ce urca scara spre propriul apartament.