© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4813-9

ISBN PDF: 978-973-46-4814-6

ISBN print: 978-973-46-4583-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Piaţa Sfântul Anton, Bucureşti (anii 1900)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

V.A. URECHIA (1834-1901), istoric şi scriitor, membru fondator al Academiei Române şi membru corespondent al Academiei Spaniole. Deşi a fost atacat în epocă de nume sonore precum Titu Maiorescu, Bogdan-Petriceicu Hasdeu ori Mihai Eminescu, s-a bucurat totuşi de multă preţuire în rîndul intelectualităţii. A fondat şi a condus mai multe publicaţii, a scris o Istorie a românilor (14 vol.) şi o Istorie a şcoalelor (4 vol.). A fost deputat şi senator de Covurlui şi de Galaţi, vicepreşedinte al Senatului şi, pentru scurt timp, ministru al Cultelor şi al Instrucţiunei Publice.

Din tainele vieţei
Amintiri contimporane

Şi de ce nu? De ce numai oamenii iluştri să aibă, prin memoriile lor, confidenţa vieţei lor şi nu şi bărbaţii mai puţin cunoscuţi pe lume?

După cum nu sunt ilustraţiuni eroii atâtor romanuri şi nuvele ce zilnic se publică în toate limbele şi totuşi acele scrieri sunt cetite şi unele au chiar căutare deosebită, tot asemenea s-ar putea să prezinte oarecare interes şi o pagină, două din povestea vieţei mele. Ceea ce este omenesc e ceea ce interesează în povestea oamenilor iluştri, adică ceea ce tocmai face esenţa memoriilor oamenilor obscuri. Cei mari, cei iluştri sunt tot oameni: Summi sunt, homines tamen, adică „mari sunt, dar totuşi oameni”. Noi, cei mici, încă oameni suntem şi nimic din ceea ce este omenesc nu ne este străin nouă. Şi în cazul nostru special, povestea vieţei noastre poate să intereseze şi istoria contimporană prin faptul că împrejurările ne-au pus în relaţiune cu cei mai mari bărbaţi ai naţiunei şi că am avut nemeritata onoare de a fi colaborator al multora din ei.

Aşa fiind, eu smulg câteva file din lunga poveste a vieţei mele şi le dau de citit lumei, păstrând nepublicată, deocamdată, numai acea parte din auto-biografia mea, care nu cred încă sosit momentul să fie cunoscută publicului.

Educaţia pe la 1840

La Piatra (N.) exista la data aceasta o şcoală primară. În anul următor, această şcoală va avea ca adjunct învăţător pe Costache Nanu. Dar la şcoală publică nu mergeau feciorii de neam mai ridicat, căci nu se învăţa limba franceză, care acum luase mare avânt în societatea înaltă în care era predată de guvernori străini. Eram de 6 ani. Tata, clucerul Alexandru, cheamă într-o luni dimineaţă pe cuviosul părintele Tofănică de la biserica Sf. Ioan a lui Ştefan V. Vell Mare. Îngenuncheat sub patrafirul lui, preotul îmi ceti rugăciuni, apoi mă puse să sărut cartea pe care citise şi-mi ţinu şi o scurtă cuvântare, din care atâta numai înţelesei, că tata mă dădea la carte.

La carte!

Nu pricepeam ce era aceea. Văzusem eu la biserică şi pe masa de lucru a tatei multe şi felurite cărţi, dar nu acelea aveam să le învăţ, ci carte franţuzească. Îmi citise popa rugăciuni româneşti ca să învăţ franţuzeşte!

În salon, unde părintele Tofănică mă pregătise de şcoală, intră mama mea. Ea mă iubea foarte mult, căci eram primul ei copil, pe când tata mai fusese însurat şi avusese din prima cununie o droaie de băieţi. Dorea mult tata să aibă şi o fată după un sat de băieţi. Când se născu sora mea Victoria el dete moaşei care-i vesti împlinirea dorinţei o mână de rubiele de aur, dar când începură fetele a veni droaie, în fiece an câte una, bietul tata strigă:

— Ho, nevastă, destul!

Eu însemnez în istoria educaţiunei naţionale trecerea repede de la limba greacă la limba franceză. Ceilalţi copii, din prima căsătorie, învăţaseră limba greacă şi în tinda bisericei Sf. Ion bucoavna, ceaslovul şi psaltirea.

Mama mea, una din cele 12 fete orfane, crescute în haremul Doamnei lui Ioniţă Sturdza Vodă, dăduse acolo de gustul limbei franceze, care începuse a predomni în societatea înaltă. Cum era ea să primească ca fiul ei iubit să nu înveţe limba aceasta?

Intrată în salon, mama mă îmbrăţişează după ce sărută mâna preotului şi mă îmbracă cu o cerkescă de catifea albastră cu mulţime de nasturi de metal, ca să mă ducă la şcoală.

Nu mă mai gândeam de ce va fi la şcoală, căci toată admiraţia mea era pentru cerkesca cea nouă. O mai pusesem într-o singură duminică, când mă lua tata la plimbare, la podul Bistriţei. Acolo, pe poiana de sub dealul coperit cu arbori, se adună boierimea vara după toacă, dar mai ales joia şi duminica. Acolo cucoanele îşi fandaxau toaletele şi bărbaţii ciupeau ceva curte ori îngăimau ceva politică. Marele vornic Darie de la Dărmăneşti, Miclescu, ginerele lui Miloş, Vasile Ion Camburu, Crupenschi şi clucerul Alexandru, tatăl meu, duceau politica oraşului. Aşezaţi pe câteva bănci rustice, de-a valma cu cocoanele, priveau la scrânciobul din mijlocul poienei, care umbla numai de la Paşte până la Înălţare. Mai se afla în poiană o coşmagă în care un turc făcea cafea cu caimac. Duminica, în faţa coşmegei vindea îngheţată – zahar marojnel, cum îi zicea într-o rusească stâlcită cofetarul, ba, nu cofetarul, ci bucătarul ţigan, de la boierul Miclescu din Dărmăneşti.

Dar dacă atât de puţin era împodobită de mâna omului promenada petrenilor, ce spectacol sublim ne oferea ochilor: de aici se vedea în faţă oraşul cu turnul măreţ de la Sf. Ioan şi cu turnurile văpsite de pe la alte biserici, cu pometurile ce nu lipseau în jurul caselor boiereşti; în fund, munţii stâncoşi Piatra şi Pietricica, cu Borzoghianul la poale; la stânga peisagiul era închis de uriaşul Ceahlău cu piscul Panaghia, iar la dreapta un drum de ţară şerpuind misterios pe malul Bistriţei ducea la un schit şi la fabrica de hârtie de la Petrodava cea înfiinţată de nemuritorul Gh. Asachi. Bistriţa curgea zgomotoasă şi spumegătoare, în picioarele privitorilor, sfărmând năhlopi de picioarele podului la mijlocul căruia – gust rafinat! – constructorul podului durase un cerdac, un pavilion acoperit dar deschis pe toate laturile, unde turcul din coşmagă servea boierilor dulceaţă, rahat de Syra, cafele, ciubuc şi narghilea.

Pe luciul repedei ape lunecau fantastice plutele, descinzând de sus de la Dorna şi Broşteni şi trecând, nu fără grije de a fi sfărâmate, pe sub pod, pe deasupra volborilor numeroase, cari clocoteau veşnic şi în care mulţi copii neprevăzători sau înotători semeţi îşi aflară pieirea scăldându-se.

Pieptănat, dichisit, cu şepcă nouă pe cap, împodobită deasupra cozorocului cu găitan de fir, însoţesc pe mama la casa, pe atunci cea mai mare din Piatra, a bogatului boier Dumitrache Stan. În această casă e astăzi aşezată primăria oraşului Piatra.

Cuconul Dumitrache avea un număr de băieţi şi le luase dascăl de limba franceză pe „Musiu” Xenopol. Părinţii mei se înţeleseseră cu boierul Stan şi cu dascălul copiilor lui să mă înveţe şi pe mine carte franţuzească. Aveam să fiu adus în fiece dimineaţă la şcoală, să prânzesc la familia Stan, ceva înrudită cu tata, şi seara să mă ia acasă ţiganul nostru Simion, un moşneag beţiv, care n-a vrut să se ducă de la noi nici când mai târziu s-a proclamat dezrobirea, sau, când nu putea veni să mă ia moş Simion, mă lua vărul meu Sotir, care locuia în casa părinţilor mei, fiind scriitor la Tribunal, unde tata era judecător.

Astfel, primul meu învăţător fu tatăl amicului şi ilustrul meu coleg la Academie, d-l Al. Xenopol.

Ajunsesem eu la vârsta de şcoală tocmai la timpul când părinţii se credeau obligaţi de a învăţa mai înainte de toate pe copiii lor să grăiască franţuzeşte. Ridiculizarea acestei vremi în literatură şi pe scenă, de către glorioşii Alecsandri, Faca, Millo, Negruzzi şi apoi, după 1864, aplicarea obligativităţei învăţământului primar în limbă românească, nici până azi n-au izbutit să înveţe pe părinţi a procede altmintreli în educaţiunea copiilor lor. Astăzi doară limba franceză cedează pasul celei germane şi celei engleze…

— Ei, ce-ai învăţat, Vasilică? mă întreabă mama când mă întorsei în prima seară acasă.

Nu învăţasem nimic. Dascălul, ca să mă atragă, să-mi câştige iubirea, se mărginise de a-mi da jucării de-ale colegilor mei, cu care-mi petrecusem toată ziua pe când ei învăţau. De o fi fost învăţat ori nu profesorele nostru arta de a educa copiii, nu ştiu, dar ceea ce mi-a rămas în minte este că se pricepea minunat să le câştige afecţiunea, mijloc excelent ca să-i conducă apoi în calea dorită. Cum să nu asculţi de cine iubeşti? Varga cu care profesorul de istoria românilor, de la Academia din Iaşi, bătea la palmă mai apoi şcolarii leneşi nu i-a hărnicit, pe când aceiaşi şcolari tot mai învăţau ceva la profesorii dulci şi blânzi ca Dumitru Gusti, părintele catihet Ionescu, Petre Câmpeanu.

Nu-mi aduc aminte prin ce înlănţuire de împrejurări şi după cât timp am încetat a merge la şcoală la d-l Xenopol. Ştiu numai că, în interval, muri bietul tata. El era de mult timp bolnav de stomac, boală ce pe atunci era mai puţin curabilă decât astăzi. Când răul, înteţit cu doctoriile ce-i dete o călugăriţă bătrână, îl doborî la pat, îl văd şi azi cu ochii minţei, zăcând pe o sofa în salon sub căutarea dr. Ghering, pe atunci pare-mi-se unicul medic în Piatra, şi a farmacistului Vorel.

— Nu mă lăsa, d-le Vorel, că am copii mici! zicea într-o zi tata către Vorel, atrăgând spre el, sărmanul, cu mâinile-i slăbănogite, pe farmacist.

Eu făceam slove franţuzeşti cu creionul pe o placă de piatră ce luasem după zidul înconjurător al bisericei Sfântului Ion, zid coperit pe atunci cu ardezii, în care dădeau iama şcolarii lui Costache Nanu, de la şcoala publică. Stăteam foarte ocupat la masa pe care altădată, în fiece seară, tata şi mosafirii lui jucau cărţile. M-au impresionat atât de mult vorbele tatei cu Vorel, că şi azi răsună dureros în inima mea. Nu multe zile apoi, tata muri. Aşezat pe o masă mare în mijlocul salonului, acum tata dormea… dormea somnul eternităţii, dar sora mea Victoria zicea prin lungul cerdac din faţa casei oamenilor cari pregăteau cele ale înmormântării să nu facă zgomot, că tata doarme!

După ce duseră pe tata la Sf. Ioan şi părintele Tofănică şi protopopul de judeţ cu tot soborul bisericei încredinţară tainicului pământ pe cel care atât dorea să nu se despartă de noi copiii, de fetiţele lui favorite, care, când odihnea după masă, făceau codiţe din părul lui alb şi mătăsos, eu n-am mai auzit mult timp în casa mamei decât vaiete şi suspine, vorbiri de oameni de lege: foaia de zestre, exopriea, clironomii, jalbe de la fiul din prima căsătorie.

Într-o zi mama mă ia şi mă duce la o nouă şcoală franţuzească. Era un pension privat, ţinut de elveţianul Ballif, rudă cu Schefneuf şi cu vestitul frenolog dr. Gall.

Atâta mi-a părut de rău că mă luase de la bunul Xenopol, că toată ziua am plâns, deşi dezmierdat de întreaga familie a noului meu dascăl şi dăruit cu multe jucării de pe la ceilalţi băieţi. Mai apoi atâta am iubit familia Ballif, că nici azi nu-mi amintesc de ea fără o dulce emoţiune.

Se compunea familia Ballif din următoarele persoane: Grand-maman Duvivier, bătrână mult respectată de toţi din casă, care ne punea să citim în picioare la masa lângă care dânsa împletea ciorapi sau cârpea rufele casei. Cu dânsa am citit multe poveşti, de la ea am prins gustul citirei.

Fifine-maman, fiica ei, era soţia lui Ballif. Ce bună era! De Grand-maman ne temeam toţi, mai cu seamă când se uita rău la noi printre ochelari; de Fifine-maman nici habar n-aveam.

Fiica cea mai mare era Adela, o frumoasă fată blondă, care mi se pare trăieşte astăzi, măritată cu d-l Petit, jurnalist francez de la Tours. Adela era un fel de pedagogă pentru noi, căci ea era de vreo 14-15 ani, adică mai mare decât noi băieţii.

Duduia era a doua fată, frumoasă ca şi Adela, dar mai gingaşe de corp. Ea deveni mult mai apoi soţia lui Victor Place¹, acel consul francez din Iaşi, al cărui nume a rămas nedespărţit de mişcarea unionistă, în fruntea căreia păşiră Kogălniceanu, Negri, Alecsandri, Panu, Lascăr Catargiu etc.

Alfred şi Octav erau cei doi fii ai lui Ballif. Alfred, cam de o vârstă cu mine, deveni amicul meu iubit. N-am avut pe lumea aceasta afecţiune mai vie decât aceea care la copilărie am simţit-o pentru Alfred Ballif.

Tatăl lor aproape nu se mai ocupa de pension, lăsându-l pe mânele lui Grand-maman şi ale soţiei sale. Era de altmintreli om cult, priceput în comerciu.

Peste puţin timp de la intrarea mea în pension, Ballif se învoi cu mama mea şi luă de la ea în arendă moşia Oşlobeni ce o avea şi tata arendată de la monăstirea Neamţului, cu condiţiune ca în preţul arendei să intre şi continuarea educaţiunei mele în sânul familiei lui la Oşlobeni.

Acum începe pentru mine o perioadă de viaţă din cele mai neuitate.

*

Oşlobeni!… De numele acestui sat sunt legaţi trei ani din copilăria mea… Crescut la familia Ballif ca propriul lor copil, niciodată nu voi uita cum prima mea şcoală a fost la ţară, în sânul frumoasei naturi, iar nu înghesuit pe o bancă, în o cameră fără aer, sub varga unui învăţător, gata de a-şi potoli nervele pe palmele, dacă nu pe spinarea şcolarilor săi. Grand-maman Duvivier ne punea să citim, Adela ne priveghea să scriem o pagină-două, cu d. Ballif învăţam la două, trei zile ceva socoteli. La Fifine-maman recitam vreo fabulă… Dar cum o învăţam acea fabulă?… Luam cartea cu noi, Alfred şi eu, şi câte o bucată de pâine dulce de casă şi fuga în livadă, cât se coceau cireşile… Acolo ne era primul dejun, căţăraţi pe pomi. Adică, mai la drept, Alfred se căţăra pe pomi, că eu eram foarte stângaci la mişcările fizice violente… D-aceea mai apoi am căutat pre fiul meu Alceu să-l scoţ meşter la toate spânzurătoarele de gimnastică ale amicului Mocianu… Alfred îmi arunca mie o cireaşă şi el înghiţea zece: „Cine împarte parte-şi face” e zicătoarea veche şi adevărată. Apoi, când nu mai puteam înghiţi cireşi cu sâmbure cu tot, ne puneam pe malul Cracăului, care curgea răcoros şi guraliv prin livadă, şi ne apucam de învăţat lecţiunea „pentru Fifine-maman”.

După-amiazi, preumblare cu întreaga familie. Mergeam mai adesea la monsieur Borty, o familie franceză, care fusese îngăduită de Ballif să locuiască la un capăt al satului.

Acolo ne aşteptau tarte cu unt proaspăt, cu ridichi, cu miere în faguri – spre toamnă – cu dulceaţă… Ce mai petrecere! Când ploaia ne împiedica de la asemenea preumblare, Alfred şi cu mine eram nenorociţi. Alfred tot se mai mângâia, că mergea la grajd şi încăleca pe neînşelate roibuşorul vătafului Iordache şi dădea o raită-două prin larga curte, până prindea de veste stăpânul calului, care alerga să-l descalice.

— Iar te apuci de năzdrăvănii, conaşule? zicea vătaful. Uite conaşul Vasilică (eu) ce cuminte este…

Eram cuminte, că nu puteam altfel: nu ştiam să încalec decât pe măturoiul de la hambar, când chelarul îl uita afară.

În fiece sâmbătă venea o trăsură de la Piatra (N) să mă ia acasă. Mă dorea mama. O doream şi eu; dar, d-abia ajuns acasă, doream tot atât de mult să mă întorc la Oşlobeni. Acasă nu erau decât fetele, surorile mele; dincolo erau Alfred şi preumblările şi poveştile frumoase ce citeam cu Grand-maman.

Singurul lucru ce nu-mi plăcea la Oşlobeni era când monsieur Ballif, Papa Ballif, cum îi ziceam acum şi eu, se întorcea uneori acasă într-o stare urâtă… Tot luând socoteala jidovului orândar (cârciumar), bietul om se trezi, ba se alese cu o patimă care nu-l lăsă tocmai în toată întregimea minţei.

Atunci el făcea orice gălăgie, striga, era nemulţămit de toată lumea şi vai de bietul vătaf de se-ntâmpla pe aproape de el. Fifine-maman, sărmana, plângea: Grand-maman şi fetele se duceau în camera lor; Alfred şi cu mine ne băgam în paturi, trăgând plapoma peste cap…

Noroc că asemenea scene erau rare. Şi ce bun era papa în celelalte zile! Pâine caldă s-o pui la rană! „Aşa arendaş să dea Dumnezeu totdeauna Oşlobenilor!”, ziceau ţăranii. Mama Angheluşa, bătrâna vădană, în livada căreia era un brad mare bătrân, singurul din sat, nu o dată o auzii grăind cu Fifine-maman.

— Zău aşa, coconiţă; să-l dăm pe neştiute, boierului, în cafea, leacul ce ţi-oi pregăti eu şi o să vezi că nu mai pune pic de vin în gură. Aşa am dezbărat eu pe răposatul meu bărbat Antohie…

De i-o fi dat mama Angheluşa lui papa leacul, nu ştiu, dar până la una la alta, trecu un an, doi, şi acum era al treilea an de când învăţam ceac-pac ceva carte franceză la Oşlobeni.

Iarna era timpul cel mai displăcut, dar ce compensaţiune aveam primăvara, dar mai ales vara!… Cracăul ne oferea băi de ore întregi, când nu era mare, după ploi; livedea era a noastră cu fetele din sat, jucându-ne de-a „ineluş învârticuş, ghici pe-al cui deget am pus”. Alfred, ceva mai mare decât mine, era foarte amator de asemenea joc cu fetele, o! foarte nevinovat, dar de! şi omul-copil are instinctul cocoşelului, care râcâie pe lângă găină şi scoate câte un răguşit cucurigu piţigăiat…

Ce-mi plăcea mai mult erau şezătorile de la curtea boierească. Femei şi fete veneau cu dragă inimă; unele ineliţau cânepa zăcută în Cracău, altele pieptănau fuioarele… Şi spuneau cu nesfârşire poveşti cu zmei, cu Ilene Cosânzene, cu balauri… Doi lăutari cântau în noroace şi toate fetele şi femeile lăsau câte o clipă lucrul şi încingeau hore, la care se băgau Adela, Duduia, Alfred şi cu mine. Papa Ballif cu vătaful Iordache scoteau din pivniţă vin şi rachiu şi împărţeau la clăcaşi, desigur parte făcându-şi şi lor.

Într-o zi vornicul din sat vine la boierul să-i spună că un slujitor de la Isprăvnicie a venit şi i-a poruncit să scoată satul a doua zi la vadul Cracăului în haine de duminică, că are să treacă Măria Sa Mihai Sturdza Vodă…

Din nişte transparente de perdele, Adela şi Duduia ne-au improvizat câte un drapel moldovenesc, roş şi albastru, şi ni le-au dat să mergem şi noi să cinstim pe vodă…

Pentru prima dată aveam să văd un alai de călătorie domnească. Ce nerăbdător eram! Doar o trece mai curând!

— Vine! Vine! Strigaţi, măi, ura, porunceşte vornicul satului.

Trecu în goana a vreo 16 cai de poştă o trăsură închisă, în care era Mihai Sturdza Vodă, însoţit de un adjutant domnesc. Urma apoi o trăsură cu furgon, în care erau bagajele, proviziunile de drum şi doi, trei servitori.

De o parte şi alta a trăsurei, slujitori de ai isprăvniciei, ţinând de trăsură la hopuri mari, la scoborâşuri. Îndărăt, pe cât se puteau ţine de alai, un iuruş de flăcăi ţărani călăreţi, cari se luau după trăsuri din sat în sat.

Noi agitarăm cu mândrie drapelele cusute de Adela, Papa Ballif şi toţi ai lui salutară, ţăranii strigară „ura”… Geaba, vodă nu se opri deloc.

— Quel mal élevé!*1 zise dânsa. Să nu se oprească, când a văzut că eram noi, cucoane şi duduci!

— Hei, nu-i degeaba vodă! observă Fifine-maman.

Mai multe zile, trecerea ca fulgerul a lui Mihai Sturdza Vodă prin Oşlobeni fu obiectul conversaţiunilor la curtea boierească ca şi la cârciuma satului.

Amintirea acestei călătorii e legată în mintea mea de amintirea unei nedreptăţi ce avui de suferit din partea lui Grand-maman. Patul meu era aşezat într-o mică cămăruţă, având comunicaţiune cu camera în care învăţam dimineaţa cu Grand-maman Duvivier. Lângă patul meu, într-un dulap, Fifine-maman punea multe oale cu lapte la prins. Lui Alfred îi plăcea smântâna foarte mult.

Într-o dimineaţă, pe când eu dormeam, el intră în camera mea, deschise dulapul şi hăplăi cu degetele smântâna de pe câteva oale. Eu mă trezesc tocmai când amicul meu închidea dulapul după isprava ce făcuse.

— Să nu mă spui, dacă ţii la mine, îmi zise Alfred.

Când Fifine-maman dete de oalele smântânite de Alfred, eu, bietul, fui acuzat de crimă. Fiindcă tăceam, căci nu voiam să denunţ pe criminal, cu atât mai mult erau convinşi toţi că isprava o făcuse Basile, cum îmi ziceau toţi cei din casă… Alfred n-avu onestitatea să se acuze pe sine şi eu sufeream martiriul unei şederi în genunchi şi a unei pedepsiri la masă cu privaţiune de tarte aux cerises care atât îmi plăcea. Nedreptatea de atunci n-am uitat-o, deşi Alfred mă răsplăti, aducându-mi în buzunar, afară, după masă, o parte din turta lui cu cireşe.

În toamna anului al treilea, se întâmplă în Piatra un eveniment care avea să aibă o înrâurire mare asupra vieţei mele. Costache Nanu, adjunctul de la şcoala publică primară, era strămutat, după a lui cerere, la şcoala preparandă de la Trei Ierarhi din Iaşi. I se făcuse această favoare, pentru că voia să-şi continue studiile de drept la Academia Mihăileană. Junele învăţător îşi făcuse nume bun la Piatra. De hatârul lui începuseră a-şi da copiii la şcoala publică şi unia din boierimea judeţeană. El convinse ca să mă bage în internatul de la Academie, ca să urmez o şcoală regulată. Învoiala fu făcută: mama mă va aduce la Iaşi – căci tocmai se împlineau cei trei ani de învoială cu Ballif – şi mă va da la d. Nanu, ca să mă pregătească de examen de admitere între bursierii gimnaziului.

Câteva zile după ce C. Nanu plecase din Piatra, mama veni la Oşlobeni să mă ia cu toate lucrurile ce aveam acolo. Zi de doliu fu pentru mine aceea a separaţiunei de familia Ballif. Alfred a plâns; am plâns şi eu, ba chiar şi Grand-maman, cea severă, mă îmbrăţişă şi mă dismerdă, ca şi Fifine-maman şi Adela şi Duduia. Alfred îmi umplu ghiozdanul de cărţi cu petici de tot felul să le dau surorilor pentru ca să facă rochii păpuşelor, iar mie îmi dărui un cuţitaş de care mai mulţi ani nu m-am despărţit. L-am pierdut, fiind la Iaşi. Ce rău mi-a părut!

La Iaşi!

Dacă ceva m-a putut consola de a fi fost luat de la Oşlobeni, fu plăcerea de a vedea un oraş mare, mult mai mare decât Piatra; un oraş în care trăieşte vodă şi sunt şcoli şi biserici mai mari decât la Oşlobeni.

De câte ori vătaful Iordache era trimis de papa Ballif să ducă la Iaşi de vânzare din produsele moşiei şi să facă diverse cumpărături pentru casă, când se întorcea, Alfred şi cu mine nu stincheam cu întrebările:

— Spune, vatafe, cum e la Iaşi? Frumos e? Ce-i de văzut pe-acolo?

Şi vătaful, după pilda călătorilor născocitori de văzute şi nevăzute, ne descrie Iaşul cu atâta măreţie, că era un ideal al nostru de a-l vedea într-o zi.

Până la una la alta, până ce mama să-şi fi făcut pregătirile de drum, mai trecură câteva zile.

Şedeam atunci în nişte case cu două rânduri, nu departe de biserica Trei Ierarhi. De-a lungul caselor era un cerdac, care în timp de ploaie adăpostea jocurile mele şi ale surorilor. Vizavi de cerdacul nostru, alte case cu alt cerdac, prin care vedeam umblând mult împopoţonată o duducă, fată mare. Ştrengăriţele de surori îi stârnise cântecul:

Umblă Lintea prin cerdac

Cu moţocul după cap.

Eu adunam pe surori şi le puneam să înveţe carte, ca la şcoală… şi nu ştiu de nu le trăgeam la palmă cu o vargă, când nu ziceau bine. Apoi plânsete. Mama intervenea şi mă punea la colţ… Draga mea doică îmi aducea zahăr şi mă mângâia de tăceam. Atunci, rămas singur, făceam biserică, aşezam icoane şi cruci şi eu cântam cât mai pe nas „Doamne miluieşte!”.

Sosi în fine ziua mult dorită a plecărei spre Iaşi. Pe atunci calea era rea, prin coclauri şi jidovimi, până ieşeai la Târgu Frumos, pe la Cârligi, Şerbeşti… Când în aceeaşi zi puteai ajunge la Târgu Frumos, erai mulţumit. Acolo trăgeai la vreun han jidovesc ori armenesc. Îţi aduceai cu tine perini, prostire şi plapomă de acasă, căci la camerile hotelului găseai cel mult un mindir muced şi infect. Ferice dacă noaptea nu aveai să te războieşti cu miile de ploşniţe!

A doua zi numai ajunserăm la Iaşi. Trecuserăm la hanul lui Ghimiciu, în strada Lozonschi, stradă importantă, căci se termina în palatul domnesc al lui Mihai Sturdza Vodă. Intrarăm în capitala Moldovei pe la bariera Păcurari. Ce minunat mi se păru oraşul! Dar mai ales mă încântă schimbarea gardei la palat în ziua următoare, care era o duminică. Chiar pe din faţa hanului trecea garda cu muzica în frunte, urmată de-o droaie de băieţi, printre cari nu întârziai a lua loc şi eu…

După trei-patru zile, mama mă duse la hanul turcesc. Acolo avea două camere mobilate d. Costache Nanu. El mă primi, convenise, ca să mă înveţe carte românească, să mă pregătească de examen de bursă, ca să intru în internatul de la Academia Mihăileană. N-am mai găsit la d. Nanu viaţa de familie de la Oşlobeni şi nu uşor m-am deprins cu noul regim din casa lui de holtei. Mâncarea se aducea de două ori pe zi cu „sufertaşele” de la o locantă ce-i zicea „Dăraban” dintr-o hudiţă de la Sf. Vinerea.

Apoi când d. Nanu se ducea la şcoală la Trei Ierarhi ori la cursurile de drept de la Academia Mihăileană, eu rămâneam de capul meu. Noroc că nu eram un băiat rău…

Mama îşi luă ziua bună de la d. Nanu, mă îmbrăţişă, nu fără să lase a-i cădea din frumoşii ei ochi negri două lacrimi calde pe fruntea mea.

În poarta hanului turcesc era un cofetar român. Mama îmi deschise la el credit de 30 de lei de pe atunci, ca să-mi dea cofeturi şi prăjituri duminica, şi plecă spre Piatra…

Câteva zile triste avui la început. Hanul turcesc era un pătrat de case cu două rânduri, în stil turcesc, cu cerdace de jur împrejur. Jos în curte, o cişmea. În catul de jos nu erau camere de locuit, ci bolţi în care jidanii ţineau marfă: piei de vite, băcănii, mere, portocale. Băieţii de la şcoala vecină, de la Trei Sfetitele, nu o dată au spart gherghirile acestea şi au dat iama în lăzile cu portocale şi cu rodii.

În catul de sus, un întreg bâlci de oameni: cinovnicii de la tribunale şi de la ministere, croitori, cizmari, călugări de la Ierusalim, „mironosiţe” poloneze, care după cum am înţeles mai târziu făceau zi din noapte şi noapte din zi… Ba, tocmai în fundul cerdacului, în partea opusă camerei noastre, se instalase de curând un egiptean abia sosit, care avea un sicriu cu un cadavru de om momificat. Vecinii se temeau să treacă noaptea pe la uşa momiei şi circulau felurite legende asupra egipteanului, de mi se făcea părul măciucă când le auzeam…

Lângă camerele dascălului meu lucra o văduvă de cinovnic, de-o vârstă respectabilă, care însă, pe cât mi-am explicat lucrul mai târziu, ar fi voit să fie învăţătorului meu ceea ce fu Bonne maman pentru J.J. Rousseau, dar, cum el prefera să-şi îndrepte privirile în altă parte, cocoana Marghioliţa îşi răsufla ahtul spunându-mi mie, unui băiat de vreo 10 ani, că nu-i de treabă Nanu, că de câte ori vine acasă apucă pe scara din partea opusă a hanului, pe la uşile afurisitelor… Eu mult timp am crezut că e vorba de uşile momiei, pe când văduvioara se uita chiorâş la cele ale „mironosiţelor”, cum le botezase tot dânsa. De, dacă dascălului meu, cuconul Costache Nanu, i-ar fi plăcut cucoana Marghioliţa, ea nu i-ar fi găsit nici un cusur. Eu n-am spus-o dascălului, ori pentru că ea îmi dădea acadele din când în când, sau pentru că nu-mi plăcea să colportez vorba rea de la unul la altul, faptă care şi până astăzi mi-a repugnat şi-mi displace a pune în practică.

Cu cartea mergeam destul de bine. Învăţasem la Oşlobeni în limba franceză (geografia, istoria sfântă, aritmetica). Nu-mi fu greu să le reînvăţ în limba română. D. Nanu era mulţumit de mine.

Întru acestea, sosi vara din anul următor. D. Nanu a fost invitat să mă ducă la Piatra, unde să petreacă şi d-lui căldurile mari din iulie. Ambii furăm primiţi de mama, nu la Piatra, ci lângă oraş, la o răzăşie zisă Valea Viei, proprietate a unchiului meu, paharnicul Dumitru Merişescu.

Valea Viei

Mergând de la Piatra pe şesul Bărăganului şi tot înaintând printre livezi de moşneni, cam la 3 sferturi de oră, dădeai de minunata aşezare a Paharnicului Merişescu. Era o localitate foarte romantică, şi în care unchiul meu tăiase un fermecător parc, cu alee, arbori fructiferi, chioşcuri decorate cu stampe, jocuri de inel, de popici etc.

De câte ori Gh. Asachi venea la Piatra, nu uita să viziteze pe paharnicul Merişescu şi parcul lui minunat, care ocupa câteva pogoane pe un deal acoperit de plantaţii. Singurul loc din Piatra unde se încercase plantarea unui pogon, două de vie era aci. De unde şi numele Valea Viei. Rareori strugurii se coceau, dar noi copiii îi mâncam şi nematuraţi, cu riscul de a fi pedepsiţi când eram prinşi în flagrant delict.

La moşul meu, D. Merişescu, am văzut mai întâi pe Gh. Asachi. Mama m-a prezentat lui ca pe un franţuz în toată puterea vorbei. Adică pronunţam bine limba, dar de scris, cacograf deplin, căci nu mă învăţase nimeni să fac literile bine. Cacograf am rămas până astăzi, de sunt groaza culegătorilor de la tipografii.

— Să-l dai la Academie, cuconiţă, zise Gh. Asachi mamei. La septembrie vino cu băiatul la Iaşi şi-ţi voi fi de ajutor să-l bagi în internat.

Deoarece era vacanţă la şcoli şi mă găseam la mama, eu mi-am pus în gând că nu mai trebuie să învăţ şi bietului dascăl Nanu nu-i mai dădeam nici o ascultare. El răbda, tăcea…

Într-o zi plec fără de voia mamei prin parc cu vara mea Sevastiţa, să mergem în livadă să mâncăm avrame, că – zicea ea – sunt coapte. Din pom în pom, din fruct în fruct, ici ciupind o coacăză, dincolo un cocoş de prună, dincoace înfigând dinţii într-un măr necopt, ne trecu mai toată ziua, uitarăm de dejun… Ce dejun? Când dinţii îţi sunt strepeziţi de fructe nemature, nu mai ai foame.

Vai! Ce ne aştepta acasă!

Sevastiţa o fi fost, n-o fi fost pedepsită de mătuşica Smaranda, dar eu fui dat de mama – răutate de mamă, gândeam eu atunci – pe mâna domnului Nanu să mă pedepsească, să mă pună în genunchi. Unde să vreau eu să ascult!… A trebuit d-lui Nanu – cu voia mamei – să-i dea ajutor un argat, ca să mă domesticească şi să mă pună în genunchi.

În acel moment uram şi pe mama şi pe d. Nanu.

După intervenirea dragei mătuşice, am fost certat, dar, supărat, n-am voit să mănânc nimic, nici măcar o fărâmă de pâne la masă.

Noroc că draga mea doică, care încă trăia pe lângă mama, îmi aduse apoi, pe furiş, când mă culcai, o bucată de pâne unsă cu dulceaţă, iar surorile mele, Victoriţa şi Iulia, câte o bucăţică de caş proaspăt…

La Academie

D. C. Nanu plecă de la Valea Viei înainte de mama şi de mine, ca să-şi reie la Iaşi ocupaţia. În fine, mama plecă şi ea. Idealul ei era să mă poată aşeza în Academie, să ies om mare… O! de trăia tată-tău, îmi zicea dânsa, ce uşor te-ar băga în şcoala cea mare, căci a băgat el altădată pe băiatul lui Crupenschi, trecându-l drept nepot, că fiind tată-tău judecător, are dreptul să-şi crească fiii ori rude în Academie… Izbuti-voi acum eu, o biată femeie văduvă?

Ajunşi la Iaşi, tot la han la Ghimuş traserăm. Mama, crescută – cum am spus – la haremul, adică la curtea lui Ioniţă Sturdza Vodă, între cele 12 orfeline – domnişoare de onoare s-ar zice astăzi –, petrecuse copilăria ei cu domniţa Elena, fiica lui Ioniţă Sturdza. Cea dintâi vizită a mamei fu la Măria Sa doamna Ecaterina Sturdza, care şedea împreună cu domniţa Elena, măritată mai întâi cu Grigore Ghica – viitor domn – şi apoi, după despărţirea de el, cu Alecu Balş. În casele unde azi se răsfaţă Sacré-Cœur catolic şedea vechea protectoare şi amica de copilărie a mamei. Am însoţit pe mama chiar de la prima vizită. Bătrâna doamnă Ecaterina m-a mângâiat pe cap, iar domniţa, după ce îmbrăţişă pe mama, îmi dete un galben să-mi cumpăr „ce oi vrea”. Aşa bogat nu fusesem eu niciodată. Mă minunam de bogăţia mea, dar tot mai mult de mulţimea slugilor, care mişuiau în curtea domniţei.

— Ei, da să fi văzut câte erau în vremea domniei lui vodă! îmi zise mama, răspunzând la o întrebare a mea. Şi-mi făcea tabelul Curţei lui Ioniţă Sturdza Vodă, cu idichi, meterhanele, arnăuţi, ţigani, cafegii. Başa, peschergi-başa, sofragii, aşa şi câte alte başalâcuri de toată mâna şi de toată treaba.

Bărbatul domniţei, Alecu Balş, dete mamei o scrisoare de introducere la ruda sa, Ciuntu Balş, dacă nu mă înşel, care era epitrop al şcoalelor. Cu mama mersei şi la acest boier, care ne primi cu măreţie, dar bine. El mă recomandă călduros referendarului Gh. Asachi. Voioasă mama ieşi de la casa epitropului şcoalelor şi pe dată merserăm la Gheorghe Asachi. Şi aici furăm bine primiţi, căci marele bărbat îşi aminti de promisiunea dată la Valea Viei.

Fui admis bursier.

*

Existau pe atunci două internate, unul chiar în aşa-zisa Academie şi altul, pentru elevii mai puţin simandicoşi, la Trei Ierarhi. Aceia erau aduşi în fiece dimineaţă şi după-amiazi la clase la Academie.

Admiterea mea în internatul protipendadei mai ales bucură pe mama.

Prima cunoştinţă ce făcui la Academie, în ziua instalărei mele, fu aceea a lui Dimitrie Gusti, care era şef-pedagog şi profesor. Directorul institutului era profesorul de drept, doctor Câmpeanu. Originar din Ardeal, el adusese cu sine în Iaşi direcţiunea latinizantă în toate, lucru ce mult plăcea nemuritorului Gh. Asachi.

Prima întrevedere cu d. Petru Câmpeanu, care îmi impunea un respect nemărginit, fu aceea a înmatriculărei.

— Cum te cheamă, băiete?

— Vasile.

— Şi mai cum?

— Vasilică ori Ţilică…

— Ei, ţi-o fi zis tată-tău şi maică-ta cu nume dulci… Dar n-are tată-tău alt nume de familie?

Ce ştiam eu pe atunci, cum şi care era spiţa neamului? La întrebarea repeţită a lui Câmpeanu, nu dădui răspuns. Tocmai intră mama să-mi aducă un rest de bagagiu. Ea însăşi nu ştiu să dea directorului alt răspuns decât că bărbatul ei era cunoscut în judeţele Neamţ şi Bacău cu numele de Clucerul Alexandru.

— Te vei chema Alexandrescu, îmi zise directorul şi mă înmatriculă sub acest nume.

Mama nu întârzie de a pleca din Iaşi, iar eu rămăsei în şcoală şi în internat, buimăcit de noutatea situaţiei şi de numărul cel mare de conşcolari.

Ce era pe la 1844-45 Academia Mihăileană am arătat în Istoria Culturei ce am publicat*2. Aci nu voi aduce decât aprecieri cu totul subiective asupra primilor mei profesori. Aceştia erau:

Dimitrie Stoica. L-am fost cunoscut deja când locuiam cu d. C. Nanu, în hanul turcesc. Tot acolo locuia şi D. Stoica. Era, se vede, om foarte sărac, ori prea zgârcit, că lumea spunea cum dânsul nu trăia decât cu lapte covăsit, ce cumpăra în fiece zi de la lăptari. Ca profesor era, pe cât sever şi gata a bate pe şcolarii nesupuşi, pe atâta iubit pentru lecţiunile lui, pururea împodobite cu numeroase legende, poveşti, anecdote. Multă latinească nu cred că ştia d. Stoica, dar câtă ştia o preda şcolarilor săi cu mult foc, cu mare zel.

Ceva gelozie îi inspira alt profesor, mult iubit de şcolari, d. Gusti. Acesta preda în clasele mai înaintate retorica şi poetica. Şi apoi făcea el însuşi versuri…

— Mare treabă! exclamă Stoica. Versuri? Dar şi eu fac versuri. Ia, ascultaţi:

Toată lumea câte are

Sunt ca fumul trecătoare

Numai bunătatea una

Statornică-i totdeauna.

De, accentul pe vorba statornică ieşea pocit, statornícă, dar, la urma urmei, nouă ni se păreau minunate şi versurile domnului Stoica…

Avea Stoica câteva expresii caracteristice: „No so! spune tu”. Ori „Ce te uiţi ca viţelul la poarta nouă?”.

De la gramatica lui tipărită mai târziu, cu o prefaţă dintr-o singură frază de vreo 20 de linii, fără punct nici virgulă, nu mai ţiu minte decât exemplul de la interjecţiuni: Vae tibi ridenti, quia mox post gaudea flebis*3.

— Râde, râde, tu, ziceam colegilor mei prea glumeţi, mox post gaudea flebis.

Alt profesor era Stavrat Tânăr, înalt, pururea dichisit à 4 épingles*4, cu joben iarna-vara. Stavrat ne învăţa geografia. Să te ferească D-zeu să-i fi schimbat buchea cărţii, că te fura sfântul:

— Întinde palma!…

Şi, harşt, 2-3-4-5 lovituri de vargă. Acest instrument de tortură era vecinic pe catedră, la cursul domnului I. Stavrat.

I. Albineţ. Elev încă, cu câte o aripioară de musteaţă, micşurată prin brici, deasupra buzei subţire, cu graiul scurt şi aspru. Preda istoria românilor, din care n-a tipărit decât un volum şi desigur nici a predat mai departe decât domnia lui Ştefan cel Mare… Nu era profesorul care să ne facă a iubi materia ce preda, dar vai de palmele ălora care nu-şi ştiau tabla, adică lecţiunea!

D. Lăzărescu ne-a fost dascălul de gramatică românească. În curând învăţarea limbei se făcu pe cartea – poate cam prea mare şi complicată – tipărită de d. Petru Câmpeanu. Lăzărescu era bon enfant*5, după părerea tuturor.

Nu târziu, lui Lăzărescu va succeda Niculiţă Morărescu, cel mic de stat, dar lung la vorbă.

Un neuitat profesor avurăm la ştiinţele naturale în Ion Ionescu. El ne ducea la erborizaţiune – escursiuni neuitate. Într-una de acestea era să ne bată argaţii numeroşi de la via lui Pester, căci se vede că nu ne mărgineam să culegem flori de câmp, ci mai deterăm iama şi prin cele semănate, cari erau un obiect de comerciu al proprietarului. De voi fi furat şi eu vreo floare atunci, nu-mi aduc aminte, dar m-am răzbunat mulţi ani după aceea contra proprietarului pentru purtarea argaţilor, luându-i o fată de nevastă.

Ion Ionescu ţinea casă rea cu colegii lui şi nu putu rămâne lung timp profesor. El va fi înlocuit cu Teodor Stamati. Bun arhitect, nu pot crede nici azi că Stamati fu bun profesor de ştiinţe naturale, deşi a tipărit unele mici manuale de obiectul ce preda.

Într-o zi găsesc o floare la câmp şi i-o aduc la clas, întrebându-l ce este? El şi-a închipuit că-l pun la o încercare şi din acea zi mă persecută mereu. Nevinovat cu totul, nu-mi dădui seama de ce d. Stamati nu-mi punea niciodată o notă mai sus de trei, chiar când mi se părea că un Em. (Eminent) era ce mi se cuvenea. Numai târziu avui explicaţiunea de la un nepot al lui…

La limba franceză – care mai târziu fu predată de Teodor Codrescu – n-aveam nevoie să învăţ: eram bun de clasa III şi IV şi în clasa I eu eram şezător şi aveam în şeda mea vreo 15 băieţi, care nici o boabă de franţuzească nu învăţaseră mai înainte, pe când eu eram minunea clasei de învăţat ce eram în asemenea limbă. Băieţii din şeda mea mă urau, că nu mă puteau corumpe, cu acadele şi rahat, ca pe alţi şezători.

Mi s-a şters din memorie numele profesorului de limba elenă. Era desigur un martir. Avurăm mai târziu pe un Metaxa, care numai el ştie ce păţea de la şcolari.

Profesorul de matematică, d. Vasiliu, care mai apoi îşi luă numele de Lazarini, era un bun burghez, foarte moldovan, grăind dialectul ieşenilor.

De altmintrelea dascăl plăcut, rău numai în soroace, explicând minunat la tablă şi nu scump la note, ca Stoica ori ca Albineţ.

Desemnul liniar şi caligrafia o făceam cu d. Partenie Antoniu, primul litograf român, protegiatul lui Gh. Asachi. Desemnam pe planşetă o dată pe săptămână, iar de caligrafie nu se mai ocupa nimeni… Cacografia pe acea vreme era universală în Academie!

Mai am de pomenit pe părintele catihet Ionescu. Acesta era unul din rarii buni şcolari ieşiţi din seminarul Veniamin. Figură dulce, simpatică; ne inspira respect şi iubire. Bun şi drept cu băieţii, doară atâta i se imputa că şi el cerea buchea cărţei. Mult sânge rău i-au mai făcut unii din colegi, cari, citind unele cărţi atee, îi puneau ciudate întrebări. Colegul Dumbravă într-o zi refuză să crează că au putut fi prinse 300 de vulpi şi să li se lege de coadă şumuiogul aprins, ca să arză ţarinele duşmanilor poporului lui Israel. Se făcu bietul catihet roş ca sfecla la faţă. Şi în acea zi amicul Dumbravă n-avu, la masă, porţia sa de pilaf cu stafide înotând în cerviciu în loc de unt.

Am făcut cunoştinţă – plus, minus – cu tot corpul didactic din clasele inferioare ale gimnaziului. În clasele de mai sus vom întâlni apoi pe dr. Câmpeanu, pe Dimitrie Gusti, Forgher, Malgouverné & Luzzato de gimnastică.

Aveam de conşcolari şi amici o sumă de băieţi din care patria română făcu apoi oameni iluştri: D. Nei, fost membru la Curtea de Compturi, d-nii N. Culianu, Mârzescu, Pilat (general), Dabija (fost ministru al lucrărilor publice), Peiu (mort, colonel), Dimachi, care rămase o viaţă de om membru şi preşedinte al Curţei de Apel din Iaşi, Romanescu, un nepot al artistului Poni, de care mai încolo am să amintesc mai pe larg.

Râvneam mult să ajung la clasele mai înaintate, cari se bucurau de o libertate mai mare de ieşire din şcoală. Pe mine numai duminica mă lua un servitor, trimis de Măria Sa, doamna Ecaterina Sturdza. Dar în ziua când mă lua, ştiam că trăiam bine, că mă punea la masa mare şi ce bucate straşnice şi mai ales ce prăjituri minunate se serveau la acea masă!

Rar am mai văzut pe mama după 1844-1845. Numai ce am aflat că sărmana, rămasă văduvă prea tânără, neputând birui valurile vieţei singură, se mărită cu Enacache Cosmiţă, fratele logofătului Petrache Cosmiţă, care avea case mari lângă Buna-Vestire. Asemenea situaţiune de familie aduse strămutarea mamei de la Piatra la Iaşi.

Examen la Academie

Examenele actuale de la licee nu mai seamănă deloc cu cele ce se făceau la Academia Mihăileană din Iaşi înainte de 1848; ele nu se ţineau prin clase, numai înaintea profesorilor şi a câte un părinte, doi răzleţi de şcolari, ci în aula solemnităţilor.

Mi-amintesc cu veneraţiune de marea sală rotundă, care de o parte şi de alta avea cabinetul de fizică şi biblioteca liceului, iar în mijloc erau aşezate fotolii şi scaune, unde de abia încăpea lumea numeroasă şi foarte aleasă ce venea să asiste la examene. Pe lângă vornicul bisericesc (ministrul Instrucţiunei Publice), epitropul şcolilor, referendarul Gh. Asachi, asista mitropolitul cu toată suita lui şi consulii cei mai de căpetenie din Iaşi. Apoi în zilele în care venea şi Mihai Vodă Sturdza era o adevărată invaziune de public în sală. Mare era emulaţiunea ce se stârnea prin asemenea modalitate de examene.

Am cercat în 1881 să reînvii la Bucureşti asemenea solemnităţi şcolare şi mi-am găsit beleaua cu d-nii colegi profesori.

Evident că le vine mai uşor să facă examenul în clase de pe catedră, aproape fără nici un martor străin, decât în vileag şi cu atâta solemnitate!

Îmi este vie în memorie emoţiunea ce am resimţit, fiind într-un an examinat înaintea lui vodă. Îl văd şi acum, cu barba şi părul său roşu, cu figura măreaţă, impozantă, întrebându-mă din istoria patriei, despre Alexandru cel Bun. Se pare că i-am răspuns bine, căci profesorul Albineţ, care n-avea obiceiul să-şi descreţească fruntea în clasă, de astă dată îmi zâmbi aşa de plăcut de-mi merse la inimă. Domnitorul nu mai aşteaptă ziua premiilor şi-mi puse în mână un ceasornic de argint. Eu sărutai mâna lui vodă şi roş gotcă de plăcere doream să pot ieşi cât mai curând din sală să-mi examinez mai de aproape darul.

Nu era primul ceasornic ce avusei. Când mama mă dete la Nanu în hanul turcesc, îmi dărui un mare ceasornic de brâu al tatei.

Nenorocitul ceasornic suferi într-o zi un examen prea de aproape al mecanismului său: încetă de a merge şi de atunci încă nu i-am mai ştiut de soartă. De astă dată eram hotărât să îngrijesc de ceasornicul dăruit de vodă ca de ochii din cap.

Antisemitism – Din viaţa şcolară de la Academie dinainte de 1848 îmi mai aduc aminte de unele lupte antisemite, ceva mai aprinse decât articolele ce astăzi le citim prin jurnale. Cu deosebire conşcolarii Vişinescu, dintr-o clasă superioară mie, şi Gheorghe Mârzescu, colegul meu, duceau cu multă energie drapelul antisemitismului. Zmâcul în barbă era formula cea mai obişnuită a războiului antisemit. Jidanii purtau mai toţi barbe lungi. Apoi, vai de barba lungă care străbătea la Academie! Până să ajungă în faţa şefului pedagog ori a directorului Câmpeanu, din toate colţurile ţâşnea câte un ştrengar de băiat şi arunca, cu multă dexteritate, în barba jidanului zmâcuri de cari nu se putea cotorosi semitul decât cu smulgerea unui smoc de fire din barbă.

Bătălie complectă se făcea însă când băieţii erau scoşi la câmp la Bahlui, să joace oina.

Jidanii închideau prăvăliile pe unde simţeau că au să treacă băieţii de la Academie. Dar, mai mult ca cei de la Academie, exercitau asemenea antisemitism băieţii de la internatul de la Trei Ierarhi.

Câte reclamaţiuni n-a primit referendarul Asachi contra acestora de la jidanii vânzători de mărunţişuri, şepcarii stabiliţi în dughenele bisericei catolice şi mai departe în acelea din apropiere de marele magazin al lui Niculi, astăzi proprietatea, mi se pare, a lui Mihai Daniel. Şefii bătăilor jidoveşti erau însă şcolarii din clasele de la a III-a la a V-a (pe atunci studiile umanioare erau numai pe 5 ani).

În fruntea bătăuşilor erau mai sus numitul Mihăiţă Vişinescu, fiul unei vechi prietene a mamei mele de la moşia Davideni, un oarecare zdravăn şcolar Mavrichi etc. Pedagogii care ne însoţeau la plimbările de la Bahlui nu erau mai mult iubitori de semiţi, căci ei rareori denunţau lui Câmpeanu voiniciile şcolarilor faţă de jidanii de sub hanul lui Vangheli, pe unde de ordinar eram duşi la câmp.

Şcolarii cei mari din clasele superioare o duceau într-o petrecere, sâmbetele mai cu seamă. Cei care rămâneau în internat treceau noaptea din aripa internatului prin arc, în partea claselor. Acolo, pe fereastră, cu frânghia, un băcan din dosul arcului Academiei le suia panere cu mâncări şi băuturi.

Noi, şcolarii mai mici, râvneam după asemenea petreceri şi ne hotărârăm, în taină, să-i imităm în noaptea următoare, după ce va fi adormit pedagogul din dormitor. Unul dintre ai noştri ne trădă intenţiunile la şcolarii cei mari. Când, după miezul nopţei, plecarăm vreo câţiva să ne împlinim planul, de abia ajunşi la intrarea arcului care împreuna ambele edificii ale Academiei, ne oprirăm speriaţi, căci ne întâmpină vreo patru matahale cari ni se păreau că varsă foc din gură. Ce era? Patru din băieţii cei mari luaseră între dinţi câte un cărbune aprins la un capăt şi suflau în el, aşa că prin întunerec păreau patru guri de iad. O tulirăm toţi îndărăt şi ne-am băgat sub plapome, molcomi, pe când gliganii din clasele superioare îşi continuau mendrele, râzând de noi, cei mici.

Dar dacă asemenea ghiduşii se puteau întâmpla în Academia Mihăileană, admirabil era spiritul naţional în ea. Profesorii se întreceau în a inculca în sufletul nostru iubirea de patrie. Manifestam mai ales ură neîmpăcată grecilor şi muscalilor. Franţa era idealul nostru.

Multe pamflete, scrise de studenţii cei mari şi de la drept, circulară prin oraş mai ales contra consulului muscălesc. Dar tocmai asemenea manifestări de sentimente displăceau tot mai mult Rusiei şi aveau să provoace desfiinţarea Academiei, transformarea ei în şcoală reală.

1848. Revoluţiune

Mama se strămutase la Iaşi. Bărbatul ei Enacache era comisar de poliţie la quartalul al II-lea din oraş, coleg cu vestitul Urzică de la quartalul I. Nu-mi amintesc prin ce împrejurare, eu acum stăteam acasă la mama de mai multe zile. Se lăţise vestea, ori auzisem în casă de la vitregul meu tată, că Alecsandri, Kogălniceanu, Negri, Negruzzi şi o mulţime de boieri se adună la Regensburg*6, un otel de lângă curtea domnească, unde plănuiesc răsturnarea lui vodă. Noi, băieţii, mergeam şi ne furişam prin curtea otelului şi ne sfătuiam să dăm ajutor revoluţiei. Sosi ziua cunoscută a arestării capilor mişcărei. Eram sub bolţile din faţa Mitropoliei, cam pe la 2 ore după-amiază, când deodată văd venind dinspre curtea domnească, în pas repede, oaste pedestră şi ulani călări îndreptându-se pe uliţa mare spre Copou. Cu alţi băieţi m-am luat după oaste. De la un punct oarecare, de la Sf. Nicolae cel Sărac, slujitori de pe la agie (poliţie) ne-au oprit calea şi, mai cu sictir, mai cu pumni, ne-au silit să luăm stânga împrejur. Oastea merse la casele lui Alecu Sturdza unde, la comanda lui beizadea, fiul lui vodă, se făcură arestările şi pe unia legându-i fedeleş, i-au aruncat în căruţe de poştă surghiunindu-i pe la mănăstiri.

Ca în timp de rezmeriţă, toate prăvăliile se închiseră într-o clipă şi stătură aşa până în seară, când se lăţi vestea că revoluţiunea era potolită. Seara, vitregul meu veni acasă încărcat de spolii de război: felurite arme de lux sechestrate de la buntuşnici. Nu cred să le fi înaintat mai departe la agie, ci rămaseră „bonne prise”*7, în proprietatea domnului comisar.

*1. „Ce prost-crescut!” (fr.) (n.ed.).

*2. În Istoria şcoalelor de la 1800 la 1864 (n.ed.).

*3. „Vai ţie, care acum râzi, căci curând după bucurie vei plânge” (lat.) (n.ed.).

*4. „La patru ace” (fr.) (n.ed.).

*5. „Băiat de treabă” (fr.) (n.ed.).

*6. Hotelul se numea Petersburg, dar era ţinut de hotelierul Conrad Regensburg (n.ed.).