© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6792-5

ISBN PDF: 978-973-46-6793-2

ISBN print: 978-973-46-6778-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Renata Vivien Barna

Foto autor: © Olga Rubitschon

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RADU ŢUCULESCU (n. 1 ianuarie 1949, Tîrgu Mureş) este romancier, dramaturg şi traducător din limba germană. A absolvit Conservatorul „Gheorghe Dima” din Cluj – secţia vioară. A publicat romane – Ora păianjenului (1984), Degetele lui Marsias (1985), Umbra penei de gîscă (1991), Povestirile mameibătrîne (2006), Stalin, cu sapa-nainte (2009), Femeile insomniacului (2012), Mierla neagră (2015) – şi volume de teatru – Ce dracu’ se întîmplă cu trenul ăsta? (2004), Bravul nostru Micşa! (2010). A primit premii naţionale şi internaţionale pentru proză, teatru, traduceri şi filme de televiziune. A tradus volume de poezie şi proză din literatura elveţiană contemporană de limbă germană şi din literatura austriacă. Romanele sale au fost traduse în Franţa, Austria, Italia, Cehia, Ungaria, Serbia, Ucraina, iar piesele de teatru au fost jucate în cehă, maghiară, franceză, ebraică, italiană, engleză.

surorii mele, Cristina

„A nu gîndi nimic, e cel mai dulce trai!“

Sofocle

„Acolo unde rîsul nu se aude niciodată, să nu-ţi opreşti pasul.“

Heinrich Heine

„Atunci cînd dau peste o carte adevărată, beau bere.

Beau, ca să ajung mai aproape de inima singuratică a textelor.“

Bohumil Hrabal

vineri

Dimineaţa era bîntuită de fîşii subţiri de ceaţă, ca nişte panglici lungi, de-un alb fantomatic. Se răsuceau, umed, şerpuitor, insinuant, în aerul cald şi greu, coborît ca un clopot invizibil peste mica localitate Luna de Jos.

— O să ne uscăm pe picioare, clămpăni bărzoiul din vîrful stîlpului de electricitate unde-şi avea cuibul.

— Ne uscăm, ne uscăm, dar trebuie să zburăm, replică barza, să aducem de mîncare ăstora mici.

Ăia mici deschiseră larg ciocurile înălţate spre cerul tulbure al dimineţii şi lansară cîteva sunete aprobatoare.

— Fac pe nebunii, clămpăni bărzoiul, ştiu zbura, dar aşteaptă să le cadă broasca-n cioc! Leneşi şi obraznici!

— Lasă clămpăneala. O pornim pînă nu ne loveşte arşiţa, clămpăni barza şi apoi îşi desfăcu aripile, fără mare entuziasm.

— Mda, clămpăni bărzoiul, poate nici azi nu găsim nimic…

— Cobe!

— Ăsta cine mai e? apucă bărzoiul să clămpăne întrebarea, înainte de a dispărea în ceaţă.

Flavius Kasian deschise larg fereastra dormitorului tocmai cînd berzele îşi luau zborul din vîrful stîlpului aflat în faţa casei sale. Era în pijama şi papuci de casă de-o culoare incertă.

Matilda dormea, respirînd degajat, indiferentă la marile şi micile probleme ale lumii. Flavius Kasian reuşise să o întoarcă pe-o parte; o salvase şi de data asta. Cînd doarme pe spate, sforăitul Matildei cutremură pînă şi cuibul berzelor. Asta nu ar fi o problemă, ci doar o chestiune de obişnuinţă. Pericolul este altul. Matilda s-ar putea îneca cu propria limbă, cum au păţit-o şi alţii. Îi alunecă în gîtlej, iar sforăitul i se transformă într-un horcăit de om gata să îşi dea duhul. După peste douăzeci de ani de căsnicie, Flavius Kasian nu se mai sperie. Totuşi, o fărîmă de nelinişte se naşte de fiecare dată. Atunci o rostogoleşte, uşurel, pe o parte. A învăţat cum s-o facă, fără să o trezească. Adevărată tehnică, avînd în vedere kilogramele Matildei. O gîdilă într-un anumit loc dintre coaste, impulsionînd-o la mişcare, apoi prinde momentul ideal şi o întoarce cu uşurinţă, în timp ce ea oftează şi mormăie nedesluşit.

În faţa ferestrei deschise, Flavius Kasian inspiră adînc de cîteva ori. Aerul dimineţii îşi pierduse din prospeţime.

Cam repede, îşi zise, la ora asta ar trebui să fie mai multă răcoare.

Ridică din umeri. O problemă minoră. Altceva îi stăpîneşte lui gîndurile. Un eveniment care-i produce furnicături pe şira spinării.

Chiar dacă evenimentul va avea loc doar luni dimineaţa, emoţiile îl adulmecă de pe acum, ca flămînzii o friptură în sînge!

Trebuie să-l sun pe Avram, îşi zise şi aruncă rapid o privire asupra pendulei atîrnate pe-un perete al dormitorului. E puţin trecut de ora cinci. Prea devreme, mormăi înciudat, încercînd să ignore matinala-i nerăbdare. Mă anunţă cînd termină, aşa a promis.

Flavius moştenise de la părinţi casa în care locuia. Muriseră amîndoi, în urmă cu cîţiva ani, răpuşi de boli. Flavius făcuse modificări majore după dispariţia lor. Înălţase casa cu un etaj unde îşi amenajă, împreună cu soţia, locuinţa personală. Un spaţiu de dimensiuni normale pentru un cuplu fără copii şi fără perspective de a concepe vreunul. După numeroase consultaţii şi analize, făcute de cei mai apreciaţi specialişti din Cluj, oraş aflat la treizeci şi trei de kilometri de Luna de Jos, s-a ajuns la concluzia că era steril. Aşa se născuse, aşa-l făcuse natura. Spermatozoizii mei nu au calitatea de a reproduce, le explică, în puţine cuvinte şi oarecum ruşinat de această neputinţă a sa, prietenilor adunaţi la popicărie.

— Fără regrete, exclamă pictorul Avram. Ai un avantaj. Nu rişti s-o laşi pe vreo tinerică gravidă!

Flavius Kasian se strîmbă la el ca un copil de grădiniţă la educatoarea care-l apostrofează pentru nimicuri. El nu a înşelat-o pe Matilda niciodată. Se simte complet golit de astfel de intenţii, precum un maţ de vită bine curăţat.

— Niciodată nu-i prea tîrziu, zise Sami Goldenberg, continuînd să brodeze variaţiuni pe tema dată de pictor. Fidelitatea nu este, neapărat, un motiv de mîndrie. Viaţa-i plină de surprize. Şi bune, şi rele…

— …şi crude şi uscate, şi suculente şi condimentate, precum cîrnaţii ori jamboanele, completă Flavius.

— Mai este timp pentru toate, conchise Avram, schiţînd un zîmbet de bătrîn înţelept. Pictorul era tînăr, avea cam jumătate din anii lui Flavius. Dar în Luna de Jos nu existau diferenţe de vîrstă. Căci vîrsta, după cum afirma adesea Sami Goldenberg, zis şi Munteaurit, e doar o cifră.

— Aţi putea înfia unul, propuse arbitrul de popice, surprins şi el de propria idee.

— Cam tîrziu la vîrsta asta, clătină Flavius din cap. Matilda are ultimul cuvînt. Pentru mine, altele sînt acum priorităţile…

— Înfiaţi un micuţ azilant, continuă Avram să-l bombardeze cu replici amuzante. Moda vietnamezilor a trecut, dar oferte noi există. O bună ocazie de a învăţa o limbă străină, de-a lega noi relaţii, chiar internaţionale! Îţi va fi de mare folos după ce deschizi măcelăria!

Toţi izbucniră în rîs, inclusiv Flavius.

În Luna de Jos, supărarea ţinea cel mult trei ore.

— Am un afurisit simţ al umorului, dar să nu sărim peste cal, conchise Flavius Kasian.

— Ori peste porc, mai zise pictorul şi puse punct variaţiunilor pe tema spermatozoizilor măcelarului.

Avram avu ideea să picteze literele firmei, folosind diverse produse specifice. Îi oferea un plus de personalitate. Din cîrnăciori picanţi, un M, de exemplu. Litera a, dintr-un ficăţel rozaliu de viţelaş, litera c – un caltaboş dodoloţ, litera l – un copan de găinuşă, crescută în libertate şi hrănită cu grăunţe nemodificate genetic, litera i – un muşchiuleţ suplu de porc, răsucit cu gingăşie în partea de jos, iar deasupra sa, o drăgălaşă fudulie de curcan tînăr, litera r din momiţe, iar litera K din…

— Pînă aici! îi întrerupse Flavius, abrupt, entuziasmul creator. Îşi însoţi replica cu un gest categoric al mîinii drepte, ca şi cum ar fi manevrat satîrul. Numele îl vei scrie simplu, clar, cu litere groase, demne, penetrante!

— Doar litere mari de tipar? întrebă Avram, fără urmă de ironie. Măcelarul îi retezase fantezia debordantă, dar pricepu imediat că avea dreptate. Contrastul vizual dintre cele două cuvinte de pe firmă va fi, în felul acesta, şi mai savuros!

— Păi… tu ce zici? răspunse Flavius printr-o întrebare.

— Eu?

— Eşti artist, ai diplomă de şcoli înalte şi talent cu polonicul. Ăsta-i adevărul, nu te laud din interes…

Simţindu-se, din nou, repus în drepturi, pictorul Avram îşi încruntă sprîncenele aproape blonde. Se născu un moment de tăcere încărcat de intensitatea gîndirii, apoi rosti cu gravitatea unui profesor universitar doctor academician, specialist într-ale artelor.

— Un scris de mînă perfect caligrafiat ar fi de preferat. Emană căldură şi simpatie, anulează orice urmă de contradicţie, atrage şi incită cu fermitate blîndă. Trecătorul care îşi va înălţa privirile spre cer va citi firma şi se va transforma, pe loc, în cumpărător! Ne atingem scopul!

— Am zis, eşti un talent! se entuziasmă Flavius. Un tînăr pictor garnisit cu idei geniale! Ai dreptate, scrisul de mînă emană căldură, înseamnă apropiere, oferă încredere. Bravo, Avrame, mă bazez pe tine!

Ca un adevărat profesionist, Avram îi prezentă mai multe variante. În cele din urmă, căzură de comun acord asupra uneia dintre ele. Între cele două cuvinte din spaţiul dreptunghiular al firmei se forma doar un contrast al formelor, hazliu şi provocator totodată. Primul era alcătuit din cîrnăciori, măduvioare, fudulii, costiţe, ba chiar şi un piept de raţă, pe cînd al doilea avea o clasică sobrietate, scris impecabil cu o uriaşă pană de gîscă înmuiată în roşu veneţian, un roşu demn de draperii regale.

MĂCELĂRIA KENNEDY

Visul lui Flavius a fost să deschidă o măcelărie, proprietate personală, unde măiestria şi pasiunea sa în prepararea produselor din carne să iasă în evidenţă. Iar faima să depăşească nevăzutele graniţe ale localităţii Luna de Jos. A condus, numeroşi ani, marele abator al vărului său din Cluj. Acolo l-a avut ucenic, în ultimii trei ani, pe Noni, poetul vegetarian. Un băiat de bun simţ care, speră, să-i fie alături multă vreme.

Visul lui Flavius urma să se împlinească peste trei zile.

Luni dimineaţa, la ora zece fix, va avea loc deschiderea oficială a Măcelăriei Kennedy.

Cînd auzise, prima oară, ce nume a ales, pictorul Avram nu se putu abţine şi, instantaneu, pufni în rîs.

— Mă aşteptam ca unii să izbucnească într-un rîs tembel, dar tu mă surprinzi, zise Flavius, fără urmă de ranchiună în glas.

— Scuze, bîigui Avram, mi-a ieşit fără voie. Sună… curios, nu? Unii se vor întreba cine a fost individul respectiv. Vreun măcelar celebru? Vreun bucătar care a inventat o reţetă delicioasă de cîrnaţi? Ori de muşchi în sînge? Mulţi nu au habar…

— Pot afla rapid, frecîndu-şi puţintel degetul pe ecranul smartfonului! Nu trebuie să depună vreun efort de gîndire! Sînt vechi fan Kennedy, am citit cărţi despre el, am văzut documentare, filme mai mult ori mai puţin artistice. Care-i problema? Deasupra intrării pot pune ce firmă doresc! Punct!

A continua o discuţie pe această temă ar fi curată pierdere de vreme, îşi zise Avram. În fond, e treaba lui Flavius. A lui este să picteze firma, să îşi lase fantezia să zboare, în funcţie de comanda primită. Uneori avea de-a face cu adevărate capete pătrate, de-o prostească încăpăţînare. Nu era cazul măcelarului cu care înfiripase, deja, relaţii de prietenie. Avea dreptate. Numele lui Kennedy de pe firma măcelăriei trebuie respectat, chiar dacă unora nu le spunea mai nimic. Devenise doar o scurtă şi ceţoasă secvenţă istorică.

Flavius Kasian era un bărbat trecut de 50 de ani, capabil să arate bine dispus chiar şi atunci cînd se enerva la culme, lăsîndu-se pişcat de toţi dracii. Un paradox? Asemenea momente erau rare. Ştia că un adevărat măcelar trebuie să aibă o perfectă stăpînire de sine şi o precizie de matematician. Cînd începi tranşatul, nu te laşi nici tulburat de gînduri haotice, nici muşcat de stări nervoase şi nici nu începi să arunci cu satîrul, cu toporul ori ferăstrăul în jurul tău. Concentrarea este aidoma cu cea a unui lunetist de elită. După tranşat, jupuit şi dezosat urmau preparatele. Atunci trebuia să se nască artistul. Dacă nu se eliberează fantezia, rămîi un simplu executant, zicea măcelarul.

Avram avea 27 de ani. Era înalt şi slab ca o funie. Cu barbă şi plete castaniu-roşcate, plus o pereche de ochelari rotunzi cu rame subţiri, din sîrmă nichelată, amintea de John Lennon. Absolvise institutul de profil în Cluj, secţia grafică, şi s-a mulţumit doar cu licenţa.

A prins un post de profesor chiar la şcoala generală nr. 1 din Luna de Jos, pe care o frecventase şi el. Amintirile îl încîntau. Salariu mizerabil, dar slujbă comodă, aproape lipsită de responsabilităţi, plus timp liber la dispoziţie. Cei mici se arătau interesaţi să mîzgălească cît mai aiuristic în caietele de desen. Asta îl binedispunea. Uneori primea şi comenzi cu diverse ocazii, aniversări, zile de naştere, o atenţie pentru medic ori, pur şi simplu, ceva de atîrnat pe pereţii goi ai sufrageriei. Nu cerea mult pe lucrări, să nu-şi piardă clienţii. Picta şi tablouri cu flori, peisaje idilice, ţigănci cu sînii goi, felii de pepene roşu, cîini şi pisici, chiar şi păsărele. Nu portrete. Încă nu. Dacă clienţii doreau ca tabloul să fie semnat, preţul creştea, iar orice tîrguială era exclusă.

Semnătura e o pecete, o amprentă personală, un nume dat talentului. Cu toate aceste explicaţii clare, fără echivoc, numărul de clienţi care să opteze şi pentru o semnătură pe lucrare continua să fie lipsit de vreo evidentă semnificaţie materială.

O idee care-i venise din pură întîmplare, aşa cum răsar, în general, ideile salvatoare, surprinzătoare în măreţia simplităţii lor, îi amplifică lui Avram, rapid şi temeinic, faima de artist.

Popicăria era unul dintre locurile des frecventate de locuitorii Lunii de Jos. Nu doar de către partea masculină. Tot mai multe apariţii feminine se zăreau lîngă pistele de joc, gata să înfrunte bărbaţii pe picior de egalitate ori formînd cu ei echipe mixte. Prezenţa lor dădea un plus de strălucire, încălzind şi mai zdravăn spiritele. Adevărate provocări.

Avram stătea mai mult pe tuşă, cum se zice, preferînd poziţia de simplu spectator. Motivul principal era că nu vedea prea clar siluetele popicelor aranjate la celălalt capăt al pistei. Să joace pe cont propriu ar fi fost un dezastru, iar în echipă, fireşte, nu şi-l dorea nimeni.

Se simţea bine în rolul de chibiţ. Era detaşat de agitaţia jucătorilor, de tensiunea nervoasă în care alunecau adesea, de disputele iscate fără motive serioase, de ironiile răutăcioase, de înjurăturile scăpate cu ori fără adresă.

— Băi, dacă popicul ăla din mijloc ar avea mutra soacrei, precis l-aş nimeri în plin, să-i zdruncin urmele de creier!

Replica jucătorului fu ca o apăsare pe butonul declanşator al unei rachete.

— O pictez! zise Avram, ridicîndu-se în picioare, propulsat de efuziunea inspiraţiei. Un arc scăpat din strînsoare.

— Ce spui, Avrame?

— Îţi pot picta mutra soacrei pe popic, asta spun.

— Fir-aş! Adică transformi capul popicului în… capul soacrei?

— Aproximativ.

— Cum adică aproximativ?

— Popicul rămîne intact. Pictez doar mutra dorită…

— Eşti mare, artistule! Cu soacra la mijloc, voi dărîma totul dintr-o lovitură! Precum croitoraşul cel viteaz, roiul de muşte!

Entuziasmul jucătorilor de popice se dezlănţui ca o furtună de vară. Se adunară, grămadă neorganizată, în jurul pictorului şi începură să-l bombardeze cu comenzi. Avram le făcu un semn hotărît cu mîna, să tacă toţi cîteva momente. Îşi scoase carnetul cu file albe. Îl avea la el, vîrît în geanta din pînză verde care-i atîrna zilnic pe umărul drept, de parcă acolo i-ar fi crescut de mic, ca o componentă firească a trupului său lunguieţ.

Se formară şi echipe pe bază de antipatii comune.

Cu un creion negru, achiziţionat la Muzeul de artă Beyeler din Basel în timpul unei excursii de studii, începu să noteze, meticulos, dorinţele fiecăruia. Îşi imagina deja chipurile celor cărora împătimiţii jucători de popice le vor da loviturile de graţie, rostogolind bila cu dublă concentraţie şi încrîncenare. Cu dublă motivaţie. Fluxul energetic se va declanşa spre ţintă pornind de la cap, de la creier, mai exact, spre braţ. De la braţ va aluneca spre vîrful degetelor şi apoi se va împrăştia în materia densă a bilei. Aceasta va fi azvîrlită, precum o săgeată, o suliţă, o ghiulea, spre mutrele nesuferite, spre siluetele care merită secerate, făcute una cu podeaua!

Vecinul de scară căruia îi pute gura de te bagă-n mormînt, preşedintele ţării cu ochii lui holbaţi, soacra cu observaţiile ei idioate, şeful de birou cu pretenţiile sale de rahat, ministrul Învăţămîntului care-i analfabet de-a dreptul, arbitrul de fotbal Ene care vinde meciuri, boul ăla de la televiziune cu talk-show-urile lui idioate, poştaşul nemernic care îmi aruncă ziarele în faţa cutiei poştale, diriginta fiului – o scroafă care-i scade mereu nota la purtare puiului meu drag, japiţa aia care nu mă lasă s-o sărut nici măcar pe frunte, şefii de partide imbecili şi aroganţi, parlamentarii şi senatorii fuduli ca proştii, secretara grasă cît scaunul şi mereu încruntată, trogloditul de prim-ministru…

În mod firesc, se formară echipe şi pe antipatii politice. În jocul acesta cu o bilă pe post de ghiulea, dacă nu amesteci şi puţină politică, se diluează tot hazul şi chiar spiritul competitiv, conchise patronul popicăriei. Era încîntat că ideea pictorului Avram i-a incitat pe jucători şi le-a amplificat pofta de joc.

Comenzile curgeau într-un ritm constant. Avram primea poze decupate din ziar, scoase la imprimantă ori trimise prin e-mail. Cum bine se ştie, adesea antipatiile devin… simpatii şi invers. Atunci Avram anula chipul de pe popic, înlocuindu-l cu altul, în funcţie de capriciile jucătorilor. Pentru el era totuna pe cine desena. Avea constant de lucru, ceea ce-i asigura un venit onorabil, pe lîngă salariul de profesor.

— Merită. Nu-i uşor să desenezi toate mutrele nesuferiţilor şi nesuferitelor!

— În aşa fel încît să şi semene!

— Cu talentul te naşti, nu-l dobîndeşti! Degeaba faci şcoli!

— Tot ca un rahat în ploaie rămîi!

Comentariile jucătorilor de popice se rostogoleau în sala de joc cu sclipitoare veselie, precum bila cea lucioasă în drumul ei demolator.

Flavius Kasian prefera să rămînă un simplu spectator. Gusta disputele de-o caraghioasă seriozitate ale jucătorilor, iar uneori chiar îi provoca cu cîte o replică intenţionat disonantă.

Ceasul cu cuc ticăia ritmic, înghiţind timpul cu aceeaşi străveche nepăsare.

Flavius Kasian se învîrtea fără rost prin camera cu ferestre largi. Matilda continua să doarmă şi să sforăie moderat, fără convulsii. Se apropia miezul zilei şi încă nu se trezise. Curios. Ceva neobişnuit pentru ea. Vag nedumerit, măcelarul ridică scurt din umeri. Avea treburi mult mai importante de rezolvat.

Căldura ameninţa să devină tot mai incomodă, chiar agresivă, mai ales la etajul superior.

Hotărî să iasă pe balconul aflat în spate, deasupra grădinii şi a livezii. Traversă încăperile cu precauţie. Nu avea sens să o trezească pe Matilda. Mai mult l-ar încurca, i-ar alimenta tensiunea. Tensiunea inaugurării care deja îi dădea tîrcoale.

Se aşeză în balansoar. Începu să se legene într-un ritm de ceasornic. Se abţinea cu greu să nu-l sune pe Avram. Vineri după-amiază, firma va fi gata, aşa i-a promis. O urcă într-o camionetă şi vine să-l ajute la montat. Simplu şi firesc. Deci, fără agitaţii inutile, domnule Flavius. Uşor de zis, dificil de pus în practică.

Închise ochii. Căldura amiezii i se depuse pe pleoape, ca nişte fulgi mari de zăpadă caldă. Îşi imagină un leagăn uriaş în care zăcea întins, precum un copilaş lipsit de griji.

O bucată de cărniţă proaspătă, aburindă.

Un muşchiuleţ de viţelaş, drăgălaş şi apetisant.

Noni era tînărul său ajutor. Epaminonda Tiliu. Îl cunoştea bine pe taică-său, era pantofar, o meserie pe cale de dispariţie. Avea, constant, împrăştiată pe faţă o expresie de candoare nealterată. De unde ţi-a venit numele ăsta? îl întrebase Flavius, direct, pe pantofar, după botezul băiatului. Nu eu, soţia… se scuză tatăl lui Noni, apoi ridică neputincios din umeri. Aha, mai zise măcelarul şi încheie definitiv discuţia pe această temă.

Epaminonda Tiliu era poet vegetarian. O astfel de precizare ar putea stîrni nedumerire, dar lucrurile se înlănţuiseră cît se poate de firesc.

Noni dovedise înclinaţii poetice încă din ultimul an de grădiniţă cu orar prelungit. Într-o zi, după ce-şi făcuse somnul de după-amiază, o anunţă pe doamna educatoare că vrea să-i spună o poezie pe care el a gîndit-o! Încîntată, educatoarea l-a ascultat, iar Noni a recitat, dintr-o suflare, prima sa creaţie:

Luna-i sus, noi sîntem jos

Noaptea are multe stele

Iar băieţii dorm frumos

Pe cearşafuri şi saltele

Şi fetiţele la fel

Fără chiloţei pe ele.

Educatoarea l-a lăudat părinţilor. Mama a fost încîntată de talentul băieţelului ei drag, iar pantofarul a bombănit:

— Să înveţe măcar o meserie, cu poezia va crăpa de foame!

Vorbele pantofarului sunau de-a dreptul profetic.

Aşa a ajuns poetul Epaminonda Tiliu ajutor de măcelar. Vegetarian a devenit după ce a cunoscut-o pe Haike, fata săltăreaţă. Ea l-a convins rapid de avantajele unei alimentaţii din care carnea, indiferent de care, să lipsească, dar nu şi lactatele.

— Orice exagerare prezintă riscuri, îi explica Haike, iar gura ei lua forma unei prune cărnoase şi zemoase, în timp ce entuziasmul imprima sînilor un freamăt convingător.

— Cum naiba eşti tu ajutor de măcelar şi vegetarian?! fusese Noni întrebat adesea.

— Nu mă deranjează chiar deloc, afirma el senin. E o antiteză care mă inspiră!

— Şi suporţi mirosurile, sîngele, dezosările, decapitările?

— Desigur. Mă comport normal, chiar detaşat, răspundea Noni cu aceeaşi expresie luminoasă împrăştiată pe chip.

— Nu ţi-e greaţă?

Noni izbucnea în rîs. Cum îşi puteau imagina unii că pe vegetarieni îi apucă greaţa, aşa, din orice! Vegetarianul este şi el om ca oricare altul. A fi vegetarian este o opţiune. Ori te convingi singur, ori te laşi convins de o fiinţă delicată şi sprintenă, cu ten senzual de nectarină proaspătă, cu sînii ca nişte pere aflate într-o permanentă zbenguială şi o gură ca o rodie sîngerie.

— Epaminonda Tiliu, poet vegetarian, ajutor de măcelar!

Aşa îi plăcea lui Noni să se prezinte cu glas ferm, chiar grav, dar nu lipsit de inflexiuni ghiduşe.

Pe Flavius Kasian îl amuza ideea unui ajutor vegeterian, ba şi poet pe deasupra. Pentru unii o ciudăţenie, pentru alţii o curiozitate. Pentru el, un motiv în plus de a trezi interesul clienţilor. Odată intraţi în magazin, nu vor pleca cu mîinile goale.

Îi sugerase lui Noni să scrie cîteva versuri şi despre viitoarea măcelărie Kennedy. Cu un entuziasm specific debutanţilor încrezători în destinul lor, poleiţi din cap pînă-n picioare cu optimism, Noni zise:

— E în ordine, şefule! Voi scrie versuri ritmate, simple şi clare, pe-nţelesul tuturor. Le voi rosti prin oraş. Ele vor fi transmise din gură în gură, precum folclorul în vremuri străvechi şi în felul ăsta… ce voi face?

— Ce?

— Reclamă! Gratuită! Se va împrăştia cu repeziciune, precum bîrfele!

— Bravo, Noni! Te ştiam băiat deştept, dar acum îmi depăşeşti aşteptările!

— Mi-a venit o idee mortală!

— Doamne fereşte!

— Adică… una genială! Scriu o poezie specială şi le-o dau băieţilor de la „Muscamor“. Îmi sînt vechi prieteni. Să compună o piesă veselă, ritmată, pe care s-o cînte sîmbătă seara. Cu două zile înainte de deschidere.

— Nu mai am cuvinte de laudă. Păcat că eşti vegetarian. Pe loc te-aş fi cinstit cu o porţie de măduvioare, marca Flavius Kasian!

Formaţia „Muscamor“ era alcătuită din patru băieţi şi o fată. Trei chitare, percuţie şi un saxofon, instrument la care sufla cu uşurinţă şi dexteritate, de parcă ar fi ţinut în mîini un simplu fluieraş din fag, Cezara. O fată înaltă şi subţire, cu ten lăptos şi păr des, negru, tuns scurt, băieţeşte şi doi ochi mari, uimitor de mari, negri şi adînci ca două cratere de vulcan. Din cînd în cînd, Cezara apuca muştiucul saxofonului auriu, impertinent de strălucitor, între buze şi improviza alături de băieţi. Avea şi momente cînd instrumentul ei cu sonorităţi aparte devenea solist. Atunci ochii Cezarei nu se închideau, ca la majoritatea saxofoniştilor absorbiţi de frazele muzicale pe care le eliberau prin pîlnia sclipitoare, ci deveneau şi mai mari, copleşiţi de uimire şi încîntare faţă de propria prestaţia. Uneori îl dubla pe Tavu cu vocea.

Formaţia cînta un amestec de rock cu jazz clasic, mai mult bluesuri, aproximativ corecte din punct de vedere armonic şi ritmic. Erau încă începători, cu o vechime doar de doi ani, cinci luni, şase săptămîni şi trei zile. Cîteodată se întîmpla să alunece două-trei măsuri pe lîngă tonalitate, şchiopătînd uşurel şi cu ritmul. Se năşteau falseturi care provocau ilaritate în rîndul publicului.

— Şi muştele cad late cînd vă aud!

Dar locuitorii îi îndrăgeau pe tinerii muzicieni, ba chiar se mîndreau cu ei. „Muscamor“ era singura formaţie din Luna de Jos care concertase în Cluj şi făcuse chiar cîteva înregistrări radio.

Tavu, solist vocal şi chitară ritmică, înfiinţase formaţia şi, implicit, devenise liderul ei. Un mare amator de cartofi prăjiţi stropiţi cu maioneză, capabil să înghită mormane, fără vreun efect asupra siluetei. Slab ca un ţînţar, de statură medie, avea în dotare două urechi mari pe care şi le etala cu mîndrie, răzîndu-şi permanent podoaba capilară.

— Ai un cap ca o bilă de popice. O bilă cu urechi!

— Urechi muzicale, completa Tavu şi zîmbea larg, cu dezarmantă sinceritate. Spre norocul lui, se supără rar şi doar din motive temeinice.

Ne-a alunecat şi nouă puţintel piciorul de pe cracă, zicea cînd falsau, dar ne-am revenit repede. Sîntem tineri, la început de carieră, avem talent şi pasiune, iar viitorul ni se întinde în faţă ca un drum drept şi fosforescent. Ca un tub de neon…

— Tavule, cum ţi-a venit ideea asta trăznită să numeşti formaţia „Muscamor“?

— Sună vesel, nu?

— Care veselie? Moarte, chitaristule, moartea muştelor! E un spray contra insectelor.

— A fost! A dispărut de pe piaţă, din comerţ, şi a apărut formaţia „Muscamor“! Te duce cu gîndul la amor…

— Aiurea! Mai degrabă te pufneşte rîsul.

— Perfect! Buna dispoziţie este ideală pentru muzica noastră. Ne încurajează. Ne dă aripi. Ne luăm zborul!

Cînd solista formaţiei începea să improvizeze la saxofon, tot trupul ei de langustă unduitoare devenea numai buze, din cap pînă-n vîrful degetelor de la picioare.

— Fetiţo, bagă şi o populară!

Replica trecea pe lîngă urechile Cezarei, cu viteza luminii, fără a lăsa vreo urmă.

Sîmbătă seara urma să concerteze pe scena amfiteatrului din Pădurea Pătrată, o pădure crescută pe colina de la marginea oraşului, numai stejari şi tufişuri pline de şoapte ademenitoare. Formaţia „Muscamor“ asigura prima parte a manifestării. O manifestare de excepţie. După ei va glăsui Marele Petric, în ceaţă. Aşa anunţa afişul: Grăind în ceaţă. Pentru prima oară, Marele Petric urca pe scenă în faţa publicului din Luna de Jos. Pentru prima oară, locuitorii oraşului îl vor auzi şi vedea în carne şi oase pe celebrul Marele Petric.

— Care i-o fi numele şi care prenumele?

— Păi, Petric trebuie să fie numele lui de familie.

— Atunci, Marele este prenumele. O fi avut strămoşi în Luna de Jos!

— Sau în cea de sus… hăhă!

În amfiteatrul din pădure, locuitorii se simţeau într-o libertate de-a dreptul provocatoare. Se putea mînca şi bea în timpul spectacolelor. Erau admise comentariile sonore, cu ecou, fluieratul, pocnitul din palme. Se putea huidui, rîde în hohote ori ofta zgomotos.

Sînul naturii, atît de ofertant şi de îngăduitor.

Îndrăgostiţii se sărutau fără reţineri ori falsă pudoare. Aveau ocazia să dispară, pentru o vreme, printre tufişuri şoptitoare şi trunchiuri de stejari. Copiii se hîrjoneau nestingheriţi, săltînd pe şirurile de trepte care porneau de la fosa scenei semicirculare pînă la marginile amfiteatrului, ca nişte raze de soare.

Păsările ciripeau, în diverse tonalităţi, fără a aluneca în disonanţe, iar mulţimea de gîze bîzîia cu o veselă ameţeală printre şi deasupra capetelor spectatorilor.

Amfiteatrul din mijlocul pădurii era un spaţiu al acceptării gesturilor interzise. Nu existau ziduri, nu existau îngrădiri. În pădure ai sentimentul libertăţii absolute. Nici o crispare, nici o încrîncenare. Aşa gîndeau locuitorii oraşului Luna de Jos, iar ce se petrecea pe scenă, avea prea puţină importanţă, era doar un pretext, un impuls.

În pădure e permis să-ţi faci de cap, poţi rîde ori plînge ca o paiaţă…

Tavu a compus o melodie veselă şi antrenantă, pe versurile lui Noni, poet vegetarian, ajutor de măcelar. Prima audiţie absolută va avea loc sîmbătă seara, pe scena amfiteatrului. Să afle şi vietăţile pădurii că luni dimineaţa se deschide Măcelăria Kennedy! Eclipsa totală de soare anunţată pentru duminică dimineaţa, ora 8 şi 33 de minute, nu poate afecta, cu nimic, evenimentul.

Hai la hi şi hai la ho

Cotlete rozalii şi cîrnaţi codimentaţi

Momiţe şi fudulii

Muşchiuleţi şi piept de raţă

Sub sticlă galeş se răsfaţă

Hai la hi şi hai la ho

Muşchiuleţ de viţelaş

Ce-a zburdat doar pe imaş

Hai la hi şi hai la noi!

Jamboane de mangaliţă

Lîngă ele prepeliţă

Drăgălaşii ficăţei

Te ademenesc şi ei!

Hai la hi şi hai la noi!

Tocătură şi ciolan

Şi pastramă de curcan

Toate-ţi lasă apă-n gură

Şi-o singură semnătură.

Flavius! Flavius Kasian!

Hai la hi şi hai la noi!

Tavu şi formaţia sa mai pregăteau o surpriză muzicală în cadrul concertului, una cu dedicaţie specială pe versurile aceluiaşi tînăr poet vegetarian, delicată, romantic-pasională, în care saxofonul Cezarei ocupa un loc important fiind cel mai potrivit să transmită vibraţiile înălţătorului sentiment al dragostei.

Flavius Kasian adormi.

Balansoarul se legăna uşurel, împins de-o mînă nevăzută.

Nici o adiere de vînt. Aerul înţepenise deasupra pămîntului, ca un clopot transparent.

În balcon era umbră.

De pe crengile copacilor din livadă au dispărut toate fructele şi toate frunzele.

Copacii deveniră sticloşi, brăzdaţi de subţiri vene sîngerii. Dar atmosfera din grădină nu era deloc înfricoşătoare, apocaliptică. Din contră, emana veselie, bună dispoziţie, ca o invitaţie, plină de promisiuni, la un festin împărătesc unde poate participa oricine, indiferent de rang, sex ori avere.

Pe crengi, în locul fructelor, atîrnau momiţe şi fudulii gătite măiestrit, numai bune de mîncat. Trebuia doar să întinzi mîna. Cîrnaţi groşi şi subţirei, lungi ori scurţi, pipăraţi şi coloraţi, cu boia ori nucşoară, se legănau ademenitor. Împroşcau în jurul trunchiurilor mirosuri apetisante. Pulpiţe afumate de pui şi prepeliţe rotisate, caltaboşi albi şi negri, muşchiuleţi subţirei de porc sfîrîind discret ca în cuptor, pastramă de curcan printre frunze translucide, frigărui de viţelaş în locul cireşelor, pulpe de raţă în locul perelor, măduvioare împletite în locul dudelor, pastramă de vită în locul gutuilor, jumări de gîscă în locul prunelor. Urmau pomii cu rasol şi vrăbioare de viţel, cei cu antricoate de berbec, cotlete şi costiţe afumate, într-o ordonată alternanţă.

Printre coroane şi trunchiuri, dansau în diverse ritmuri, cu piruete ori în pas de deux, cuţite de dezosat cu lame flexibile, strălucitoare, din inox, cuţite pentru jupuit şi de înjunghiat, cîte un satîr şi un topor imitînd, cu graţioase mişcări, un ultim dans al lebedelor. Lame groase ori subţiri, se oglindeau, mîndre, în soarele arzător. Ici-colo sălta şi cîte un malaxor de carne sau o maşină de umplut cîrnaţi.

La această minunăţie de livadă, Flavius Kasian privea de sus, din balconul împodobit cu ghirlande, precum un împărat roman la armata sa triumfătoare. O mică diferenţă exista, totuşi. Pe scăfîrlia lui nu trona nici coroana de lauri, nici cununa din ramuri de măslin veşnic verde, ci un şir de cîrnăciori piperaţi, durdulii şi drăgălaşi, numai buni de consumat alături de o halbă cu bere. Ori chiar mai multe…

Pe Flavius Kasian îl trezi propriul rîs.

Visul se spulberă în zeci de cioburi scînteietoare.

Toţi pomii din livadă explodară în acelaşi timp. O bubuitură uriaşă, demnă de o mină strivită sub şina unui tanc, se suprapuse peste hohotul măcelarului.

Instinctiv îşi pipăi creştetul capului. Ar fi culmea să dau peste coroana de… cîrnăciori! îşi zise, zîmbind autoironic. Descoperi doar părul des, scurt şi sîrmos ca la mistreţi.

Îşi consultă ceasul. Trecuse de ora cinci!

Pictorul Avram nu dăduse nici un semn de viaţă. A promis că termină firma, pînă după-masă. Peste cîteva ore se va lăsa seara! Nu-l sun încă, hotărî Flavius, în timp ce se ridica din balansoar. Poate-l deranjez, taman cînd pune tuşa finală. Îl enervez şi varsă culoarea peste toată firma ori face altă trăznaie, aşa se întîmplă cînd omul nu este lăsat în pace… Ba, să-şi stăpînească nervii! Îl plătesc ca pentru o operă de artă!

Oare Matilda s-a dat jos din pat?

Cu această întrebare în minte, Flavius Kasian intră în dormitor. Îşi descoperi nevasta tot în pat. Dormea pe spate, cu gura întredeschisă, respirînd egal, calm, cu nepăsare evidentă faţă de frămîntările soţului, faţă de problemele omenirii!

Fir-aş, şopti Flavius, doarme ca un nou-născut, nici nu mai sforăie! Minune! Sper că nu-i bolnavă. Asta mi-ar mai lipsi acum, în pragul evenimentului.

Se apropie de pat. Chipul Matildei era de-o seninătate de-a dreptul surprinzătoare. Cu toată zăpuşeala care domina la etaj, nici o bobiţă de sudoare, nici măcar o pată de umezeală. Dar cel mai curios era lipsa sforăitului. Unde, naiba, dispăruse aşa, dintr-odată? O lipsă care poate naşte suspiciuni, chiar o dîră de nelinişte.

Doarme de aproape douăzeci de ore. Ar fi bine s-o trezesc. Se aşeză, cu precauţie, pe marginea patului.

— Matilda, e timpul să te scoli.

Îi puse mîna pe umăr şi o scutură uşurel.

— Matilda!

Continuă să-i rostească numele fără agresivitate, atins de-o motivată uluială.

Brusc, Matilda îşi deschise larg ochii. Se holbă la el ca la o apariţie diavolească.

— Ce naiba ai, Flavi, de mă bruschezi în halul ăsta?! Mă pui la maturat?! O să-mi apară vînătăi, ai înnebunit?!

În următoarea secundă închise ochii la loc, îi întoarse spatele şi îşi trase pătura peste cap.

— Poate ţi-e foame, mormăi Flavius, ori sete… Pe căldura asta…

De sub pătură se auzi vocea ca de vată a Matildei: apă…

Coborî în bucătărie, scoase din frigider o sticlă pe jumătate plină cu apă plată, urcă înapoi şi o puse pe noptieră.

Apoi ieşi, cu intenţia de a da o raită prin livadă. Dacă, într-adevăr, printre pomii fructiferi dansează cuţite, topoare şi malaxoare?

Ajuns în curte, auzi fluieratul. Nu încăpea nici o îndoială. Primarul Lunii de Jos îşi anunţa sosirea! O apariţie binevenită. Timpul se va scurge mai repede, iar tensiunea aşteptării se va dilua.

Anton Vitan era numele primarului. De statură potrivită, avea ochii vii, mereu în mişcare, doi obrăjori rotunjori şi rozalii ca nişte fese de bebeluş şi o gură rotundă, plină de creţuri minuscule. Asta i se trăgea de la fluierat. Chiar dacă poate părea rodul unei imaginaţii exagerate, adevărul este că primarul Anton Vitan fluiera tot timpul, în afara momentelor cînd vorbea, mînca ori dormea.

Cînd am apărut pe lume, iar medicul mi-a dat palma primordială peste cur, nu am ţipat, ca orice nou-născut, ci am început să fluier, povestea primarul, mai în glumă, mai în serios. Fluiera sonor, improvizînd aiurea, indiferent dacă era vorba despre spaţii închise ori deschise. În toate celelalte situaţii, fluiera în surdină. Printre buzele-i striate, scotea sunete bine estompate, ca un şuierat domol, divers ritmat. Un sîsîit. Expira aerul printr-un muştiuc nevăzut.

A ajuns un tic de care nu mai sînt conştient, zîmbea primarul. Unii se scarpină în bărbie, alţii se trag de lobul urechii ori îşi tot dreg vocea, îşi răsucesc firele de păr de pe cap, se scobesc în nas… Eu fluier.

În şedinţe, după ce termina ce avea de spus, la dezbateri, în familie, în restaurante, în timpul mesei între două feluri, în tribună, la popicărie, dar şi în sălile de spectacol. Acolo, fluieratul devenea un susur subţirel, perceput vag doar de persoanele care-i şedeau alături.

Străinii, la primul contact, erau consternaţi. Se credeau luaţi peste picior, persiflaţi, ironizaţi. Adică, individul ăsta, în timp ce eu îi vorbesc serios, el fluieră! Sîsîie ca un şarpe. Dar privirea senină, deschisă, plină de sinceritate a primarului, chipul său de individ incapabil de fariseism ori miştocăreală îi liniştea pînă la urmă. Pricepeau că, de fapt, este vorba de un tic pentru care, mai degrabă ar trebui să-l compătimească decît să se simtă jigniţi.

I se mai zicea şi primarul Fluierici. Din poreclă, cu timpul, dispăruse orice accent ironic. În mod paradoxal, tocmai datorită acestui tic nemaiîntîlnit îi crescuse gradul de popularitate şi simpatie în rîndul locuitorilor oraşului Luna de Jos. Îl votau, fără ezitări, din patru în patru ani. Cine mai are un primar curajos ca al nostru care nu se sfieşte să le fluiere-n nas miniştrilor! Ba chiar şi preşedintelui ţării!

Faima primarului se lăţise în toată ţara, după ce fusese prezent în populara emisiune a televiziunii naţionale „Cine eşti tu, domnule primar?“. Realizatorul era cunoscut pentru cinismul său, pentru atacul la persoană, pentru duritatea nesimţită cu care îşi încolţea invitatul, prinzîndu-l în plasa insinuărilor. Îl invitase pe primarul din Luna de Jos, o localitate aproape necunoscută, ca să amuze o ţară întreagă şi să adauge un plus de strălucire celebrităţii sale. Încă o musculiţă prinsă în insectarul meu! era una din replicile sale favorite. Dar surpriza fu de proporţii. De cîte ori realizatorul cel feroce vorbea, primarul Anton începea să fluiere susurat, în timp ce-l privea fix în ochi cu o expresie de copil aflat în primul an de grădiniţă. Gata să plesnească, realizatorul ţipă la el, în plină transmisiune directă, încetează, domnule, cu fluieratul ăsta! Primarul îşi înălţă sprîncenele a mirare, zîmbi angelic şi zise: cine fluieră? E o falsă impresie. Aşa respir eu, mai muzical… Ratingul atinse cote maxime. La fel şi tensiunea arterială a realizatorului. I se umflară venele de la tîmple, ca nişte rîme groase, liliachii, se congestionă la faţă, iar, în cele din urmă, emisiunea fu întreruptă şi chemată Salvarea.

Odată intrat în curte, fluieratul primarului Anton scăzu considerabil în intensitate. Îi strînse mîna măcelarului şi i-o scutură cu bucurie, de parcă se reîntîlneau după ani de zile!

— Am trecut să văd cum stai cu pregătirile.

— Stau… răspunse, ambiguu, Flavius Kasian.

— Nu mă refer la eclipsă, zîmbi primarul.

— Nici eu. Aia vine şi trece, mormăi măcelarul.

— Sînt probleme?

— Avram…

— Ce-i cu el?

— Firma…

— Cînd a promis s-o termine?

— În după-amiaza asta.

— Mai este timp. Fără stres. Menajează-te.

— Aştept…

— Ce-ar fi să aşteptăm împreună.

— Se poate. Sîntem aproape gata. Mîine noapte preparăm sîngeretele, toba şi caltaboşii. Galantarele le aranjăm duminică, după eclipsă.

— Matilda?

— Doarme…

— Somnul de frumuseţe!

— Doarme de ieri seară!

Primarul fluieră de cîteva ori prelung şi ascuţit. Pe chipul său durduliu răsări o expresie de nedumerire şi îngrijorare.

— E bolnavă?

— Nu cred…

— Are respiraţia grea? Geme?

— Respiră ca de obicei…

— Toane de femei…

— Pur şi simplu, doarme! I-am pus o cană cu apă pe noptieră.

— Bea?

— Da… Apa a scăzut…

— E-n ordine. Cu împletiturile cum stai?

Întrebarea ţîşni printre buzele rontunjoare ale primarului, cu iuţeala unei pietre scăpate din praştie.

Flavius Kasian îi zîmbi şi clătină din cap. Un gest afirmativ şi mustrător în acelaşi timp.

— Mai sînt două în frigider, le aduc imediat. Tu bagă grătarul din chioşc în priză. Stăm acolo, poate se mai strecoară vreo adiere de vînt prin grădină.

— Poate aduci şi două beri reci.

„Împletitura“ era una dintre specialităţile preferate ale primarului. Flavius curăţa măduvioarele de pieliţe, apoi le împletea în trei, precum cosiţele fetiţelor de la ţară, în alte vremuri. Dădea împletitura prin făină de mălai uşor condimentată şi o aşeza pe grătarul încins. Se servea cu murătură ori salată proaspătă asortată. Se putea şi cu mujdei de usturoi.

Singur în chioşc, primarul Anton fluieră sonor, improvizînd în diverse ritmuri. Intră într-o loială concurenţă cu cîteva păsări cărora căldura nu reuşise, încă, să le topească ciripitul.

Flavius aşeză cu grijă măduvioarele împletite pe grătar. Fluieratul primarului se adună într-un sîsîit admirativ.

Aromele înălţate deasupra grătarului se unduiau în senzuale răsuciri. Îi atingeau nările primarului uşor, cu cochetărie, provocîndu-l. Vîrfuri mătăsoase ale unor codiţe blonde de adolescentă zglobie.

Flavius deschise un borcănel cu ghebe murate.

— E ultimul, zise el şi-l puse sub ochii primarului cu un gest scurt, aproape ostentativ.

— Te înţeleg, zîmbi primarul.

— Cum?

— Este tensiunea dinainte…

— Oarecum.

— Va fi bine, foarte bine, mai zise primarul. Mesteca cu vizibilă satisfacţie bucăţile aurii de măduvioară. Eşti un adevărat maestru în meseria ta.

Flavius se încruntă. Afirmaţia primarului nu-i gîdilă orgoliul. Alte gînduri îl încercau.

— Antoane, noi ne cunoaştem de-o viaţă, pot zice, da?

— Da, poţi.

— Mi-ai promis ceva!

— Şi mă voi ţine de promisiune, ca întotdeauna, zise primarul, preocupat în continuare de măduvioare şi de ultimele ghebe murate. Luni, după ce deschizi măcelăria, am programat şedinţa de consiliu.

— Şi rezolvi?

— Bineînţeles. E o formalitate. Eu o rezolv, tu vezi-ţi de ale tale, concentrează-te pe chestiuni importante…

— Şi aste e importantă.

Flavius Kasian locuia pe strada Cimitirului. Cum naiba să deschizi o măcelărie pe… strada Cimitirului? Vă invităm la Măcelăria Kennedy de pe strada Cimitirului! Sună ca un film horror, un film cu zombi băutori de sînge cald care atacă oameni vii şi le halesc pulpele şi gîtlejurile şi ficaţii, fuduliile, momiţele şi rinichii, muşchiuleţii, inima şi tendoanele…!

— Dar vadul e bun, oricum, mormăi primarul, după ce înghiţi ultima bucată de măduvioară plus un bucheţel de ghebe acrişoare. O bere?

— Bere, nu, mormăi la rîndul său măcelarul. Un pahar cu apă plată, rece.

— Ai dreptate, mai bine apă. Trebuie să trec pe la primărie apoi mă întîlnesc cu Meli. Strîmbă din năsuc, dacă miros a bere.

Meli, fetiţa primarului făcută la o vîrstă coaptă. O chema, de fapt, Melpomena. Aşa dorise soţia, o femeie mult mai tînără, pasionată de dans şi de cînt, de scenă în general. Pasionată ca spectatoare, nu ca interpretă. I-a plăcut şi primarului numele. Era unul neobişnuit, avea o rezonanţă aparte şi ieşea din şirul banal al celorlalte.

După ce aniversară implinirea vîrstei de trei anişori a Melpomenei, soţia îl părăsi pe primar. Lăsă în urma ei o scrisorică.

„Nu mai suport fluieratul. Decît să înnebunesc, mai bine te părăsesc. Ne despărţim frumuşel. Deoarece am inimă, sînt de acord ca Melpomena să rămînă cu tine. Sper să nu o apuce şi pe ea fluieratul.“

Primarul se bucură că Meli rămase la el, chiar dacă despre asta nu vorbise niciodată cu soţia. Bineînţeles, nici despre despărţirea lor. În pieptul fostei soţii bătea o inimă din care porneau adevărate surprize. Anton avu parte de două dintr-odată.

Fosta soţie a primarului se stabilise la Cluj, în marele oraş unde existau multiple oferte şi posibilităţi, din toate punctele de vedere.

Cunoscu întîi un bărbat care horcăia noaptea. Îi provoca adevărate momente de panică. Următorul îşi sugea, constant, dinţii, de parcă ar fi avut, non-stop, resturi de mîncare printre ei. Al treilea bărbat cu care încercă să lege o relaţie îşi trăgea sistematic nasul. Ca şi cum suferea de o răceală perpetuă. Una ancestrală, matusalemică. Iar noaptea vorbea în somn, ţinînd adevărate discursuri despre situaţia politică a Europei unite. Al patrulea bărbat cu care a trăit, de asemenea, doar cîteva luni, se trezea în fiecare dimineaţă la ora cinci fix. Se ducea direct în bucătărie. Dădea pe gît un pahar mare cu apă caldă şi multă sare, provocîndu-şi o puternică vomă. Elimin toxinele, zicea. Apoi o punea să-i facă o clismă, cu o seringă uriaşă. Colonul trebuie curăţat, acolo zac toate bolile, zicea. Urmau masajul tălpilor pentru activarea tuturor organelor interne şi curăţatul nărilor. Întîi sufla fiecare nară în parte, atît de sonor că se auzea în tot blocul. Lua în gură apă cu bicarbonat şi o scotea pe nas, dezinfectînd căile nazale. Continua cu frecatul urechilor şi al creştetului, în sensul acelor de ceasornic. În fine, se punea în cap cu picioarele sprijinite de perete. Pentru oxigenarea creierului. Chestii chinezeşti, zicea, de-aia arată ei bine şi la o vîrstă înaintată. De unde naiba ştia asta? Studiase cumva, în vreun laborator, evoluţia cîtorva chinezi de la o vîrstă la alta? Mai făcea ceva întru conservarea sănătăţii. După ce se căca, îşi ridica curul deasupra chiuvetei să şi-l spele; ca arabii, zicea. Apoi şi-l ştergea cu prosopul ei de culoarea cerului senin.

Se pare că mă urmăreşte blestemul lui Anton-fluiericiul, îşi zicea fosta soţie a primarului, fără certitudinea că acesta ar fi blestemat-o vreodată. Ultimul bărbat fu şi ultima picătură. Era înalt, suplu, păr creţ, ochi migdalaţi, dinţi puternici, priviri înflăcărate, ca în telenovele. Ba ştia chiar să poarte o conversaţie şi să priceapă ceva despre psihologia omenească, în general. Avea, însă, o mică problemă. Pe neaşteptate, scăpa o băşină, nu întotdeauna sonoră, dar întotdeauna groaznic de puturoasă. Groaznic fiind, în cazul lui, un eufemism. Era atît de puturoasă că, instantaneu, murea orice insectă din jur, zburătoare ori nu. Cădeau fără suflare muşte, ţînţari, fluturi, viespi, albine, plesneau păianjenii, furnicile, gîndacii. Se băşea şi în spaţii publice, în supermarketuri, mijloace de transport, săli de cinema ori de spectacole. Oamenii ajungeau în pragul leşinului, loviţi de ameţeli. Iar ei îi venea să se sinucidă! Aşa a încheiat, definitiv, acest capitol al vieţii sale.

Într-o frumoasă dimineaţă, cu cerul albastru străbătut de zîne şi optimism, îşi descoperi colega de birou. Plină de gingăşie, delicată, cu o privire de căprioară şi parfum care amintea de fructul pasiunii. Avea pielea catifelată. Atingerile ei erau de-o mare delicateţe, subtil, dar pregnant senzuale. Curată, mereu proaspătă, ca o floare, în mijlocul unei poieni, încălzită de razele soarelui, alintată de zefir.

Ochii ei spuneau mai mult decît toate mîrîielile bărbaţilor, toată vorbăria lor gongorică. Toată retorica lor fără noimă, de-o superficialitate de-a dreptul jignitoare.

Singurătatea colegei era copia fidelă a singurătăţii ei şi de aceea, în mod cît se poate de firesc, s-au atras, cu intensitate, anulîndu-se una pe cealaltă. Singurătăţile, desigur.

Melpomena împlinise zece ani. O fetiţă isteaţă, sprintenă, cu ochi albaştri şi păr auriu împletit în două cozi groase. Semănau cu măduvioarele tăvălite-n mălai şi rumenite pe grătarul încins ale măcelarului, prietenul tatei. Bunicii aveau grijă de Meli, în cea mai mare parte a zilei. Dar şi primarul, ori de cîte ori îi permitea timpul. Avusese dreptate soţia, o adora.

O fetiţă fără complexe care nu se sfia să spună exact ce-i trecea prin căpşorul ei bălai. O fetiţă pe care nu o deranja, deloc, fluieratul tatălui.

Primarul bău un pahar cu apă plată. Nu mai era rece şi devenise sălcie.

— Ca de obicei, a fost excelent, mulţumesc, zise.

Cîţiva îngeri doborîţi de căldură se topiră pe acoperişul chioşcului.

— Nu mă uiţi cu strada, zise Flavius.

— Unui măcelar i s-ar potrivi, de minune, să aibă părul roşu, ei? zise primarul. Te-ai putea vopsi.

— Vorbeşti serios?

— Iar în grădină ai putea deschide o zahana de sezon, numai cu preparate la grătar, plus murături de casă, simplu şi eficace. Acum plec. Termin la primărie şi apoi ies cu Meli. Ne vedem mîine seară la spectacol.

Începu să fluiere sonor şi clar, în timp ce se îndrepta spre ieşire, însoţit de măcelar.

Fluieratul rămase, o vreme, în urma sa şi după ce părăsise strada Cimitirului, ca o dîră de fum.

Oare Matilda s-a sculat?

Flavius urcă treptele. În dreptul uşii de la dormitor, ciuli urechile.

Linişte.

Poate a coborît în bucătărie, speră el, în timp ce apăsa clanţa cu atenţia unui infractor.

Matilda era tot în pat pe spate şi cu buzele întredeschise. Respira calm, regulat. Surprinzător de calm şi de regulat. Nici un vis nu-i deranja somnul. Un om fără griji.

Îl încercă, pentru o clipă, un sentiment de uimire. Soţia lui dormea de joi seara.

Privi pendula. Calculă rapid. În curînd se vor face treizeci de ore.

Pe fruntea Matildei apărură broboane de sudoare, mici perle transparente, de mărimi aproape egale. Tremurau ca nişte minuscule picături de răcitură fără gelatină.

— Matilda, mă auzi?

Tăcere.

— Matilda, ar fi bine să te scoli.

Linişte.

— Matilda, ţi-e rău?

Nimic.

Matilda mormăi ceva ce putea însemna: lasă-mă în pace. Se răsuci, arătîndu-i ceafa.

Flavius constată că mai rămăsese doar puţină apă în sticla de pe noptieră. Din moment ce bea apă, nu poate fi ceva grav, îşi zise. Vreo toană de-a ei, greu de înţeles.

Luă sticla şi coborî în bucătărie.

Cum ar suna anunţul: pe strada Cimitirului s-a deschis Măcelăria Kennedy? Horror ori comic? Efectul ar putea fi favorabil, îşi zise, ba chiar să stîrnească interesul. La naiba…

Umplu sticla la robinet. O băgă în frigider. Scoase alta, plină şi rece.

Bău direct din sticlă, cu mici înghiţituri. Îl sun pe Avram, e timpul!

Urcă, din nou, treptele.

La etaj, căldura devenea tot mai pufoasă şi mai umedă. Nici un înger nu se încumeta să mai zboare pe acolo.

Sami Goldenberg avea un mic atelier la demisolul casei. Repara de toate, de la pantofi la electro-casnice, chiar şi fermoare. Mîinile sale se pricepeau la mici meserii pe cale de dispariţie. Tu eşti un meşter bun la toate, îl alinta soţia, pe vremea cînd mai locuiau împreună.

Întreaga săptămînă, Sami meşteri ochelari fumurii pentru eclipsa totală de soare anunţată pentru duminică dimineaţă la ora 8 şi 33 de minute. Fix. Cineva trebuia să aibă grijă ca locuitorii din Luna de Jos să nu-şi prăjească ochii. Împrăştiase ochelarii prin oraş, cu ajutorul cîtorva distribuitori voluntari care, desigur, îşi primeau partea din cîştig.

Ciocio, numit şi Desculţ, deschise uşa atelierului cu avînt, fără să mai bată. Pătrunse în încăpere, propulsat de propriul entuziasm. Respiraţia sa precipitată nu mirosea, încă, a alcool. Doar a nicotină înmuiată şi a speranţe.

— Sami, am vîndut tot! anunţă el, victorios.

Scoase din buzunarul hainei sale ponosite, ruptă la subţiori, un teanc de bancnote şi-l trînti pe masa de lucru.

— Bravo! Eşti un băiat descurcăreţ, îl lăudă Sami.

Aruncă o scurtă privire asupra teancului de bancnote. Pricepu imediat că Ciocio îşi luase partea, ba chiar mai mult. Zîmbi. Nu avea de gînd să verifice. Niciodată nu i-a plăcut să numere banii, spre uimirea neamurilor şi a prietenilor. Cu cît numeri mai des banii, cu atît ţi se scurtează viaţa, obişnuia el să afirme. Cei care-l auzeau rămîneau nedumeriţi. Sami nu le dădea lămuriri suplimentare. Îi lăsa în ceaţă. Uneori, mai adăuga cîteva cuvinte enigmatice: banii se numără singuri, fără ajutorul oamenilor…

— Am uitat de mărunţiş, anunţă Ciocio. Văzuse privirea rapidă, aruncată de meşter asupra bancnotelor.

— Lasă mărunţişul în buzunare, zise Sami şi îi zîmbi cald. Îţi ajung de una mică…

— S-ar mai găsi ochelari? îndrăzni Ciocio să întrebe, iar speranţele străluceau, umed, pe buzele sale.

— Acestea sînt ultimele perechi, zise Sami şi îi întinse o pungă plină. Special pentru tine!

Pe Ciocio îl lovi un puternic sentiment de mîndrie. Cîteva clipe, pluti prin atelierul evreului într-o mişcare legănată, deasupra podelei înnegrite de ani şi de motorină.

— Promit ca pînă sîmbătă seara…

— Lasă promisiunile, îl întrerupse Sami. E timp, după eclipsă. Bem o cafea şi-un coniac la mine pe terasă.

— De cîteva zile, te anunţ solemn, beau doar ceai! zise Ciocio, încîntat de invitaţie. Luă punga şi ieşi, fluturîndu-şi mîna în semn de salut.

Sami Goldenberg, numit de prieteni şi Munteaurit, era ultimul evreu din Luna de Jos. Fac parte din categoria evreilor simpatici, însă cam păguboşi, precum cei din povestirile lui Babel ori Singer, spunea cu nedisimulată autoironie. Poate tocmai de aceea le produc oamenilor simpatie, pentru că sînt păgubos! Ah, sărmanul de el, oftează ei, dar plăcîndu-le în fond să mă compătimească. O simpatie prin ricoşeu pe care le-o trezeam şi neamurilor mele. Tot oameni…

Sami Goldenberg, zis şi Munteaurit, a refuzat să părăsească Luna de Jos aşa cum o făcură, rînd pe rînd, toţi evreii din comunitate. Nu-l atrase nici Israelul şi nici America. Pentru el nu existau momeli, promisiuni de mai bine şi nici pretexte familialo-sentimentale. Luase o hotărîre fermă, de la bun început. O hotărîre care nu suporta nici o explicaţie, pornită din adîncul inimii sale.

Primul plecă băiatul cel mare. Avea soţie şi doi puşti de vîrste preşcolare. Fu îmbrăţişat ca tată, bunic şi socru. Pe rînd. Băiatul îl bătu pe umăr, vizibil emoţionat.

— Ai luat o hotărîre eroică, tată. Fără reproşuri!

Plecară în Israel. O vreme, trăiseră într-un chibuţ, apoi se mutaseră în America, la marginea New Yorkului.

Urmă băiatul mijlociu, care nu avea copii, dar avea soţie. O femeie palidă, slabă şi extrem de religioasă. Ultra religioasă. Doar în Ţara Sfîntă îşi va putea găsi liniştea, aşa zicea. Lui Sami Goldenberg, cuvîntul linişte alăturat Israelului îi suna ca un falset în mijlocul unei cîntări preclasice. Dar era un socru plin de tact care ştia cînd e cazul să tacă, să-şi ţină părerile în buzunarul personal. Prin urmare, fu îmbrăţişat ca tată şi socru, bătut pe umăr şi admirat pentru curajul său!

Mai avea o fiică. Tocmai absolvise Facultatea de Medicină, specialitatea chirurgie estetică. După ce vor ajunge pe mîinile tale, toate evreicele vor arăta ca nişte zeiţe, îi spuse el înainte de despărţire şi în glumă, şi în serios. Ca o încurajare paternă. Să aibă fetiţa încredere în viitorul ei. Dar fetiţa era încă prea crudă, lipsită de ceea ce numim experienţa vieţii, nepregătită să înfrunte, de una singură, capcanele perfide ale necunoscutului. Prin urmare Rifka, soţia lui Sami, se hotărî să o însoţească. Alt bărbat s-ar fi simţit profund jignit dacă soţia l-ar fi părăsit aşa, fără urme de şovăială. Sami a considerat gestul soţiei unul cît se poate de firesc. Fetiţa nu putea fi lăsată în bătaia vîntului. Opţiunea soţiei era una înţeleaptă, precum o tablă de-a lui Solomon, îi zise Sami. Pînă la urmă, şi Rifka fu de acord cu hotărîrea soţului de a rămîne pe loc şi o consideră una la fel de firească şi de înţeleaptă.

Pe rînd, fata îşi îmbrăţişă tatăl, iar Rifka soţul. Pe obraji li se scurseră cîte un şir paralel de lacrimi după care îl bătură pe umăr şi îi adresară cuvinte de laudă. Fiica şi mămica plecară, definitiv, în Israel. Sami le promise cîte o vizită, măcar o dată pe an. O vreme, se ţinuse de promisiune. Apoi zbură doar din doi în doi ani. Aştepta ca ele să-i întoarcă vizitele, dar fiica era ocupată cu numeroasele cereri de operaţii estetice, iar mama suferea cu picioarele. O dureau, i se umflau frecvent şi se mişca tot mai greu. Vîrsta îşi spunea cuvîntul şi pentru Sami. Teama de neprevăzut. Teama de înălţimi. O deturnare, o bombă, un terorist sinucigaş.

Nu divorţase de Rifka, chiar dacă îi trecuse prin minte, de cîteva ori, să facă acest pas final. O banală formalitate de care, în fond, nu avea nevoie nici unul dintre ei.

Într-una dintre adunările petrecute în curtea sinagogii, pe cînd comunitatea evreiască din Luna de Jos era încă intactă, Sami Goldenberg anunţă, fără vreo şovăială în glas, ce hotărîre luase. Definitivă şi iremediabilă. Va rămîne în localitate, pînă la sfîrşitul vieţii.

Rumoare. Priviri mirate, suspicioase. Sprîncene ridicate.

— Ce te-a apucat?! îi scurse Rifka vorbele în ureche, ca pe nişte bobiţe de mercur. Te ia gura pe dinainte! Vorbeşti aiurea…

Sami Goldenberg îi ignoră agitaţia. Proiectă un zîmbet larg asupra celor din jur apoi explică, pe un ton lipsit de echivocuri.

— Cineva trebuie să îngrijească şi cimitirul nostru. Dacă îl lăsăm de izbelişte, se va nărui. Îl vor înghiţi bălăriile, îl vor roade intemperiile. Acel cineva voi fi eu! Singur am luat această hotărîre, nesilit de nimeni. Nu am de gînd să fac pe eroul. Vreau doar ca mormintele să păstreze o faţă onorabilă, demnă. O atmosferă de respect faţă de cei dispăruţi, fie că unii o merită, iar alţii nu.

Exclamaţii de surpriză plăcută, chiar şi cîteva aplauze.

Rifka înţepenise într-o apocaliptică uluială.

— Încă un amănunt, continuă Sami Goldenberg, zis şi Munteaurit. Nimeni nu este obligat să mă ajute din punct de vedere financiar. Toţi avem neamuri şi prieteni îngropaţi acolo. Careva dintre voi poate crede că e o şmecherie sentimentală la mijloc şi aştept să îmi vărsaţi bani în cont, din cînd în cînd, pentru îngrijirea cimitirului! Nici vorbă. E treaba mea să mă descurc, din moment ce mi-am luat singur un astfel de angajament.

Aplauzele izbucniră cu mult mai mare intensitate, de parcă tuturor li se luase o piatră de pe inimă. Se înghesuiră să-i strîngă mîna. Îl băteau pe umăr, îl felicitau. Admiraţie şi emoţii. Se răsturnă punga cu promisiuni. Te vom ajuta şi noi, chiar dacă zici că nu ai nevoie, afirmară unii, iar alţii aprobară din cap. Sami le zîmbi tuturor, fără să mai adauge vreun comentariu. Considera subiectul încheiat. Totul era simplu şi limpede. Înfiorător de simplu şi de limpede.

Rifka vărsă un sac de lacrimi amestecate cu suspine. Apoi se resemnă. Îşi cunoştea bine soţul, cînd îi intra ceva în cap, pînă şi forcepsul devenea neputincios. Şi pickhammerul. Ar trebui să fie mîndră de sacrificiul pe care-l făcea Sami. Tristă, dar mîndră. Un adevărat erou.

După ce a rămas singurul evreu din Luna de Jos, Sami Goldenberg, zis şi Munteaurit, a avut o discuţie prietenoasă şi oficială totodată cu primarul Anton în biroul acestuia. Acompaniat de fluieratul susurat, îi explică despre intenţiile sale post-mortem. Fondul bancar personal va rămîne, integral, în custodia primăriei şi va fi destinat, în exclusivitate, întreţinerii cimitirului evreiesc. O idee pentru care te felicit din inimă, exclamă primarul, dar nu e cazul să ne gîndim la moarte. Nu ne gîndim, îl aprobă Sami, doar facem hîrtiile. La facem, le facem! Eşti un tip pe cinste. Un adevărat exemplu pentru cei tineri, mai zise primarul şi-l bătu pe umăr. Crezi? întrebă Sami după care amîndoi izbucniră în rîs. Apoi coborîră să bea cîte o cafea machiată la barul primăriei.

Duminică dimineaţa, începînd cu ora 8 şi 33 de minute, va începe eclipsa totală de soare şi va dura în jur de două ore. Cerul va fi senin în cea mai mare parte a ţării, anunţară meteorologii. Nori nu au mai văzut locuitorii din Luna de Jos de-o lungă bucată de vreme. Doar căldură mare, zăpuşeală, aer dens şi lipicios.

Sami Goldenberg confecţionă, din geamuri folosite la aparatele de sudură, numeroşi ochelari protectori. Ciobul de sticlă fumurie era o chestie rudimentară. Existau şanse să te şi răneşti. Ochelarii se puteau fixa pe ochi şi asigurau protecţia lor în condiţii depline de siguranţă. Cu ciobul se ivesc probleme. Oboseşte mîna, îţi tremură, te mai împinge unul, din greşeală, îţi alunecă bucata de sticlă, rămîi cu ochii descoperiţi, te orbeşte soarele ori te tai. Poţi rămîne chior.

Sami înveli, cu precauţie, ochelarii fumurii într-o hîrtie colorată. Erau cei mai buni ochelari, executaţi cu mare atenţie la detalii. Depuse ochelarii într-o cutie lunguiaţă, neagră şi cu margini aurii. Vîrî cutia în buzunarul hainei.

O porni, în pas măsurat, spre locuinţa Vivianei, mătuşa lui Noni. Se cunoşteau de multă vreme. Rifka o vizitase deseori, o amuza să pălăvrăgească cu ea la lumina lumînărilor. Se simţea proiectată într-altă epocă.

— Atunci cînd va sosi momentul, ţie îţi voi citi primul, îi declarase Viviana lui Sami cînd, în urmă cu două zile, intrase în atelier ca să-i repare fermoarul poşetei.

Declaraţia sinceră şi surprinzătoare a Vivianei avu asupra lui Sami Goldenberg efectul unei băuturi aromate, ameţitoare.

Efectul unui drog uşor amăgitor.

Pe cînd Flavius Kasian începu să viseze pe terasa de deasupra grădinii, Otilia, doctoriţa de familie, descuia uşa cabinetului medical. În hol aşteptau deja trei femei. Cea mai tînără dintre ele era grasă, negricioasă, cu un neg de mărimea unei ploşniţe răsărit pe nara dreaptă. Purta fuste colorate aşezate unele peste altele, precum foile de varză. O bluză la fel de strident colorată, jachetă neagră din piele lucitoare, fără mîneci, funde roşii, galbene şi albastre răsucite prin părul negru, adunat într-o coadă groasă, ca de iapă. Celelalte două erau surorile gemene Roberta şi Rozalia, trecute de vîrsta de 85 de ani.

— Mai sînt cincisprezece minute pînă la ora nouă, zise doctoriţa Otilia şi zîmbi galeş. Trebuie să aşteptaţi puţin…

— Aşteptăm, ţucu-ţi pizda, zise colorata.

Doctoriţa Otilia înţepeni cîteva momente cu mîna pe clanţă. Începe bine ziua, îşi zise amuzată. Prevăd un subiect gras.

Îi dăduse liber asistentei. Se va descurca singură. În general, vinerea era o zi puţin aglomerată. Simptomele bolilor îşi arată colţii cel mai bine la început de săptămînă.

Deschise laptopul. Apoi blogul personal. Chicotind, scrise titlul: Visul Otiliei. Iar ca subtitlu: fără enigme. Înşiră cu repeziciune mai multe rînduri, comentînd, săltăreţ şi autoironic, un vis. Reciti cele scrise. Clătină mulţumită din cap. Cu un clic, dădu drumul textului în eter. Navigă, o vreme. Intră pe facebook, răspunse la cîteva mesaje, comentă cîteva imagini. Felicită pe cunoscuţi de ziua lor. Avea mii de prieteni virtuali. Nu erau neapărat toţi pacienţi de-ai săi. Constată, ca de fiecare dată, că textul despre vis primea aprecieri.

Aruncă o privire pe ecranul ceasului dreptunghiular de pe perete.

Închise laptopul.

— Se poate intra! anunţă sonor.

Intră, ca un vîrtej, tînăra cea grasă şi colorată. Îi rînji larg Otiliei. Arăta ca pregătită să o înghită cu scaun cu tot. Va urma o scenă demnă de a fi relatată, cu lux de amănunte, pe blogul personal, gîndi Otilia. Răspunse rînjetului cu un zîmbet plin de dulceaţă, aproape feciorelnic.

— Să ai parte numa de bucurii, donşoară doctor, că şi io mi-aş dori numa bucurii, ca tot omul, ţucu-ţi pizda, da’ nu merge treaba întotdeauna cum vrea omul; bărbatul meu ascultă de mine fără să crîcnească, nici mîc nu zice, da’ soarta îşi face dă cap, ţucu-ţi ochii, face ce vrea, io i-am turnat bărbatului cîţiva plozi să se liniştească, fete şi băieţi, toţi întregi, unii se descurcă singuri, da’ locuim împreună, înghesuială pă cinste, ţucu-ţi pizda, nu avem multe camere, ca omul sărac, da’ cinstit, nu sîntem dîn ăia iuţi dă mînă şi nici nu întindem mîna la pomană, muncim cu ciocan şi tablă şi ne ocupăm de vînzări şi cumpărări io cu fetele, poate cumperi şi tu o jachetă, e tare mîndră, ţi-ar sta prima, ţucu-ţi ochii, afaceri cinstite, nu umblăm cu înşelătorii, sîntem doamne, ţucu-ţi pizda, acuma am venit pentru ăla mic, ultimul, că altul nu mai fac, i-am zis bărbatului, am închis robinetul, boleşte de trei zile săracul, e în clasa a doua, copil bun, da’ cam palid, trebuie motivare la şcoală de la medicu’ dă familie, ţucu-ţi pizda, ăia nu te cred fără hîrtie şi semnătură, l-a lovit răceala că-i plin dă viruşi în toată lumea şi l-am ţinut sub pătură pînă azi, da’ mîine merge la şcoală şi trebuie dovadă, am venit să mi-o dai, doar nu crezi că l-am ţinut acasă trei zile ca proasta, să-mi stea pe cap degeaba, ţucu-ţi…

— Nu cred, zîmbi Otilia.

— Nu crezi? Să moară mama, ţucu-ţi…

— Ai înţeles pe dos. Te cred, o întrerupse Otilia. Uite, îţi scriu chiar acuma hîrtiuţa.

— Eşti o femeie prima, i-am zis io bărbatului să fie liniştit că se rezolvă, ăla mic ie un drăcuşor, aşa-s ultimii ieşiţi pă ţeavă, mai săltăreţi, ca nişte berbecuţi, tu mă crezi pă cuvînt că a fost bolnav, ţucu-ţi pizda, doar nu-s nebună, dacă minţi cu boala, atunci ea chiar vine pe bune, o atragi ca mierea muştele şi dai de dracu’, te poate omorî, cu boala nu te joci, ferească sfîntu’ să păţească ăla micu’ ceva, ţucu-ţi ochii, tu eşti o femeie deşteaptă, d-aia ai ajuns doctoriţă, nu oricine rezistă la atîta învăţătură, îţi poate plesni capul ca un dovleac…

Otilia îi întinse motivarea.

— Într-o zi să mi-l aduci aici pe micul drăcuşor, să-l cunosc şi eu. Chiar dacă-i sănătos…

— Promit. Doar eşti doctoriţa dă familie, iar familia trebuie cunoscută, ţucu-ţi…

— Afară aşteaptă două doamne la rînd…

— Două hoaşte bătrîne. Io zic că au adormit.

— Dacă au adormit, lasă-le să doarmă. Dacă nu, spune-le că le chem imediat, mai am treabă, să aibă răbdare.

— La vîrsta lor, au răbdare cu carul. Săru-mîna, ţucu-ţi…

Atinsă de aripa inspiraţiei, Otilia deschise laptopul şi scrise, dintr-o suflare, un nou text pe blog: Ţucu-ţi…!

Otilia era o femeie trecută de cincizeci de ani. Cu cît… nu ştia. O cifră cu care nu are chef să-şi încarce memoria. O cifră care nu omoară pe nimeni dacă-i puţintel modificată. Se stabilise în Luna de Jos în urmă cu zece ani. Pînă atunci lucrase în Cluj, la o importantă clinică. De ce renunţase, brusc, la situaţia foarte bună, nu ştia nimeni. Era singură, nu avea soţ şi nici copii.

La vîrsta ei aproximativă, Otilia era încă o femeie atrăgătoare, plină de vervă, de umor, mereu capabilă de replici acide, capabilă de gesturi nebuneşti.

În ultima vreme, devenise fană facebook şi bloggeriţă cu faimă. Ajunse pe primele locuri în top. Situaţii, dialoguri, mici întîmplări, personaje pitoreşti care-i traversau cabinetul deveneau tot atîtea subiecte despre care scria în timpul zilei, uneori între două consultaţii. Dacă venea inspiraţia, nu-i putea da un şut în spate. Nu-i putea permite să se altereze. Pacienţii aşteptau răbdurii pînă punea punct. Avea o mulţime de cititori, de admiratori virtuali de ambe sexe, devoratori de comentarii facebook-iste şi de bloguri. Trăia intens, fără momente de plictiseală. Aşa arătau aparenţele. Noaptea dormea temeinic, neatinsă de insomnii.

Uneori, dimineaţa în pat, după ce deschidea ochii, o întrebare i se scurgea pe gene, uşoară ca un fulg care se topea rapid şi lua forma unei lacrimi nesărate. Oare de ce sînt tot singură?

Printre prietenii de pe facebook cu care dialoga frecvent şi chiar inteligent, cum îi plăcea să spună, era şi Dan Coşoiu, redactor de radio. Mutră agreabilă, umor de calitate. Un tip care-i comenta textele cu ochi critic. Sîmbătă urma să vină în Luna de Jos pentru concertul formaţiei „Muscamor“, în mod special. Poate rămîne şi la glăsuirile prin ceaţă ale Marelui Petric, duminică se va holba la eclipsă, iar luni participă la deschiderea Măcelăriei Kennedy, unde speră să realizeze un reportaj cel puţin haios. Ea renunţă la concert şi glăsuiri. Membrii formaţiei „Muscamor“ sînt simpatici şi săltăreţi, în frunte cu adorabila Cezara. Otiliei îi vine să danseze, ori de cîte ori aude muzică, nu poate şi nici nu vrea să se abţină. Dacă începe să danseze, îi va provoca pe ceilalţi spectatori, dezlănţuindu-i. Se va instala vacarmul şi agitaţia generală. Locuitorii Lunii de Jos nu stau mult pe gînduri, se lasă antrenaţi fără reţineri. Şi atunci ar începe babilonia…

În ceea ce-l priveşte pe Marele Petric, l-a ascultat la Cluj, într-o sală ticsită ca biserica în care s-au expus sfintele moaşte. L-a ascultat o vreme cu atenţie şi răbdare, pînă în clipa cînd a izbucnit, brusc, în nesfîrşite cascade de rîs. Făcuse o adevărată criză de hilară dispoziţie. A fost invitată, elegant, să evacueze sala. În amfiteatru există acelaşi risc, să izbucnească într-un rîs nestăvilit, de va răsuna toată pădurea. Ecoul se va lovi de trunchiurile copacilor, molipsindu-i şi pe ei. Pînă şi vietăţile de prin scorburi vor hohoti. Cineva s-ar putea simţi jignit; prin urmare, i-a propus redactorului Dan Coşoiu să aibă o întîlnire, doar ei doi, la miezul nopţii, după spectacol, într-o Grădină de vară unde se poate şi fuma.

Miez de noapte, Grădină de vară, vin şi fum de ţigară, un cadru afurisit de romantic cu care Dan Coşoiu fu de acord. Ideea îl încînta. Cînd se afla în delegaţii, devenea pasăre de noapte. Păsăroi…

Otilia încheie textul intitulat Ţucu-ţi… În ultima clipă renunţă la cuvîntul pizdă, cît şi la cuvîntul ochi, pe care mama ştrengarului, fost lovit de răceală, le repeta cu uluitoare naturaleţe. O mişcare inteligentă capabilă să provoace şi mai mult curiozitatea cititorilor.

Se ridică de la birou, încîntată de cele scrise. Deschise uşa cabinetului şi le trezi, cu duioşie, pe cele două gemene.

— Mă scuzaţi, am avut puţin de lucru… Hîrţogării.

— Nu-i nimic, drăguţă, ziseră gemenele într-un glas.

Intrară amîndouă. Se aşezară pe cîte un scaun în faţa biroului. Se porniră să rostească replici, pe rînd ori deodată, provocînd-o pe Otilia la un dialog plin de surprize zglobii.

— Noi am venit pentru eclipsă.

— Pentru eclipsă? Minunat, zise Otilia.

— Am auzit că eclipsa poate avea efecte negative asupra oamenilor.

— Şi asupra animalelor, dar asta ne interesează mai puţin.

— Corect, zise Otilia.

— Ne-am documentat.

— În timpul eclipsei, nu e voie să lucrezi.

— Nu e voie să faci nimic, nici un fel de activitate.

— Poţi strica echilibrul.

— Doar să reflectezi la ordinea cosmică.

— Este duminică, zise Otilia. Zi de odihnă, bună pentru a reflecta la ordinea cosmică…

— Aşa-i!

— Pe vremuri, se credea că vîrcolacii fură soarele şi lasă pămîntul în beznă.

— Şi cică îi pedepseşte pe oameni pentru păcatele lor!

— Aiureli. Superstiţii. Între timp, ştiinţa a evoluat.

— Chiar aşa, confirmă Otilia. Cu ce vă pot fi eu de folos?

— Bolile! Apar boli, se zice!

— Da… teoretic. Dar nu-i un pericol iminent, zise Otilia.

— Şi dacă-i mic, tot pericol se cheamă.

— Trebuie să vă feriţi ochii în primul rînd, zise Otilia. Vă uitaţi la eclipsă doar prin sticlă fumurie sau cu ochelari speciali…

— Am cumpărat de la Sami Goldenberg.

— Bravo, zise Otilia.

— Cam scumpi, dar alţii nu-s.

— Şi tensiunea?

— Şi tensiunea, recunoscu Otilia, poate oscila. Apar unele probleme, dar nu grave.

— Şi depresii!

— Nu arătaţi depresive, zîmbi Otilia.

— Nici nu sîntem.

— Dar eclipsa ne-ar putea face depresive?

— Nu, categoric nu, le asigură Otilia.

— Pe răspunderea ta? întrebară într-un glas, gemenele.

— Pe răspunderea mea, răspunse Otilia fără urmă de echivoc.

— Atunci e în ordine.

— Sperăm să nu avem nici dureri de cap.

— Nici dureri de cap, cu siguranţă, zise Otilia. Durerile apar doar la persoanele labile psihic.

— Exclus.

— Sîntem perfect lucide.

— Tu eşti medicul nostru de familie.

— Bineînţeles, confirmă Otilia, zîmbindu-le de-a dreptul drăgăstos.

— La revedere.

Otilia deschise laptopul. Like-urile dădeau buzna pe pagina blogului. O să-l înroşească, o să-l viruseze, îşi zicea Otilia. Un record, ţucu-ţi…

Se gîndea deja la un nou textuleţ despre eclipsă şi posibilele ei ravagii comentate de două babe.

Curînd, va fi şi ea o babă? Ei, nu chiar aşa curînd.

În uşă se auziră patru bătăi. Ale destinului?

Ale următorului pacient.

Gemenele au cumpărat, în drum spre casă, încă două lumînări groase de aşezat pe masă, singurele care nu au fost bifate de pe listă.

Roberta şi Rozalia trecuseră de 85 de ani. Mărunte, uscate, încă agile în mişcări, surorile îşi pregăteau de o săptămînă înmormîntarea. Un soi de repetiţie generală. O punere în scenă, cu lux de amănunte.

În ultima vreme, se tot întrebară, în serile de adîncă plictiseală, oare cum va arăta propria lor înmormîntare? Decorul, ambientul, masa. Ce atmosferă se va naşte în locuinţa lor de-o viaţă, în casa părintească pe care nu au părăsit-o niciodată. Aici s-au născut, aici vor muri. În casa veche de peste o sută de ani. Ziduri groase, temeinice, curte interioară, un etaj şi o grădină împărţită în două fîşii paralele, una pentru legume, iar alta pentru flori.

— Flori avem destule! Şi pentru coroane!

Pe subiectul înmormîntării, Roberta şi Rozalia croşetau seara dialoguri sprintene care le bombardau, cu ghiduşie, imaginaţia. Nu procesiunea pînă la cimitir şi coborîtul în groapă, ci priveghiul şi ambientul erau punctele lor de interes. Cum va arăta încăperea în care va fi depus sicriul? Tot întrebîndu-se şi tot brodînd răspunsuri, unele năstruşnice, ajunseră la o concluzie comună: cea mai bună soluţie este o repetiţie generală, ca la teatru.

Gemenele Roberta şi Rozalia erau mari consumatoare de evenimente scenice. Încă de mici frecventaseră regulat atît Casa de Cultură a tineretului „George Enescu“ din Luna de Jos, cît şi Teatrul de păpuşi „Micul Muck“, dar şi amfiteatrul din mijlocul Pădurii Pătrate. Apoi, după ce au crescut, iar părinţii au renunţat la postul de însoţitori, mergeau la Cluj pentru premiere de teatru, de operă ori balet, recitaluri de orgă prin catedrale ori de muzică populară, ba chiar şi la spectacole de patinaj artistic cînd soseau ruşii.

Ideala locaţie pentru eveniment era camera mare de la etaj. Cine vine la priveghi are ocazia să se reculeagă, în timp ce urcă scările. Oamenii îşi vor lepăda, pe trepte, gîndurile cotidiene, stresante. Cu mintea limpezită, se pot concentra asupra celor veşnice. Vor deveni pioşi.

Au cumpărat un sicriu standard. Nici prea ieftin, că ies bîrfe grosolane, nici prea scump, să nu bată la ochi şi să-i dea vreunui hoţ idei. Sicriul, confecţionat din lemn de brad, era capitonat cu satin de culoarea purpurei, avea garnitură pentru interior, două orare, cel mare şi cel mic, pernuţă, tot purpurie, cruce inscripţionată, patru mînere cu inserţii metalice, plus un crucifix pe capac. Să te tot lăfăi în el!

O lumînare de înălţimea unui om domina încăperea. Era împletită şi suflată cu aur. O cosiţă uriaşă. Amintea de măduvioarele lui Flavius, după ce-au fost tăvălite prin mălai. O măduvioară mare, cît primarul Anton. Mai cumpărară şi o duzină de lumînări de dimensiuni normale. Două coroane cu mesaje adecvate: regrete eterne şi nu te vom uita niciodată. De asemenea, două jerbe, o cuvertură subţire şi vişinie, două draperii, tot vişinii, pentru cele două ferestre gemene ale camerei.

Au scos obiectele inutile şi au potrivit la mijlocul încăperii o masă lunguiaţă. Pe ea, cuvertura vişinie. Deasupra, sicriul. De o parte şi de alta au aşezat două sfeşnice, moştenite de la părinţi.

Au cumpărat vin şi ţuică. La priveghi se mănîncă, se bea şi se discută despre viaţa răposatei, despre viaţă în general. Viaţa lor a fost săracă în evenimente, liniară, fără tulburări spectaculoase. La un priveghi este normal ca oamenii chiar să se amuze, doar nu vor boci nonstop.

Viaţa vine şi se duce. Moartea vine şi te duce.

De-a lungul pereţilor au înşirat scaune adunate de prin toată casa. Omul trebuie să se aşeze, cu un pahar în mînă, cu o gustare. Masa va fi bogată, să nu provoace comentarii ulterioare. În comunitatea Lunii de Jos, gemenele Roberta şi Rozalia au fost cel mai puţin bîrfite persoane.

— Am fost? întrebă Roberta, ridicîndu-şi sprîncenele palide într-un gest teatral.

— Sîntem, zise Rozalia.

— Ba, am fost, din moment ce ne pregătim de priveghi, ciripi Roberta.

— Am fost şi sîntem… ori invers, că m-ai încurcat de tot cu precizările tale, zise Rozalia, provocînd un rîs în duet.

Se apucară de gătit cu un entuziasm de-a dreptul tineresc.

Meniul constă în colivă decorată cu bomboane colorate, colaci rumeni, prăjituri, cozonaci. Dar ţuică nu se poate bea, doar gustînd dulciuri. Prin urmare, pregătiră cîteva platouri generoase cu rulouri de şuncă umplute cu hrean ori pastă de măsline, brînzeturi de vacă şi capră, bucăţele de cîrnaţ prăjit, chiftele vegetariene, ruladă de pui, roşii cu vinete coapte, dar fără maioneză. Pe o asemenea căldură, maioneza devine extrem de periculoasă.

— Doamne fereşte, i se face rău cuiva şi trebuie chemată Salvarea!

— Salvarea la o înmormîntare! Rîsul curcilor.

— Să-l salveze pe mort!

Într-o astfel de atmosferă încărcată de bună dispoziţie, Roberta şi Rozalia terminară cu pregătirile culinare în jurul orei 12. Una dintre ele îl sună pe Adi fotograful, rugîndu-l să treacă pe la ele cu aparatul de fotografiat, după-amiază, la ora 5. Dacă se poate. Se poate, zise Adi, fără alte întrebări.

Camera arăta perfect. Trebuia imortalizată. Pozele vor intra într-un album special.

În timp ce admirau decorul, rostiră dintr-odată, într-un singur glas:

— Sicriul e gol!

Traseră la sorţi. Fiecare îşi dorea să fie protagonista. Norocul îi surîse Robertei.

— Nu am rochie neagră. Mergem să cumpărăm.

— Avem timp, pînă la cinci.

Bîntuiră prin magazine, preţ de două ore, pînă cînd găsiră ceva mulţumitor.

Roberta îşi trase ciorapi negri pe picioare şi îmbrăcă rochia. Rozalia îi făcu un machiaj adecvat, dîndu-i o paloare cadaverică, apoi o ajută să urce în sicriu.

— Buzele, zise Roberta.

— Ce-i cu ele?

— Ar trebui rujate, nu?

— Scuze, am uitat!

Îi rujă buzele cu deosebită atenţie. O vedetă care se pregătea să urce pe scenă.

Pe piept îi puse o cruce din lemn.

Îi încrucişă mîinile deasupra ei.

Se făcu ora cinci fără zece minute. Înainte de a închide ochii, Roberta zise:

— Deschide ferestrele! Se poate omul sufoca!

Ferestrele dădeau spre grădină. O pală răzleaţă de vînt pătrunse înăuntru cu timiditate. O adiere, o boare. Ceva care mişcă aerul stătut, mîngîie draperiile vişinii.

Fotograful Adi sosi fix la ora 5. Era cunoscut pentru punctualitatea sa, nimic de mirare. Un tînăr care-şi onora, întotdeauna, promisiunile. De statură potrivită, Adi avea vizibile tendinţe de îngrăşare. Prin buzunare îi înotau mereu bomboane, batoane de ciocolată, halviţă şi alte dulciuri.

— Nu am întîrziat, sper.

Întotdeauna rostea această replică. O mică cochetărie a grăsuţului fotograf Adi.

— Tu nu întîrzii niciodată, Adişor, zise Rozalia care-l întîmpinase în hol.

— Ce avem de tras în chip?

Pentru ca totul să arate cît mai autentic, gemenele hotărîră să recurgă la o nevinovată minciună. Una care va dura atîta timp cît Adişor va face poze din toate unghiurile posibile.

Rozalia îl cuprinse, cu tristeţe, de braţ, dirijîndu-l spre treptele care urcau la etaj.

— A… murit Roberta, şopti ea, lansînd şi un oftat adecvat momentului.

Adi se opri pe treaptă şi o privi derutat. Nu atît moartea Robertei îl surprinse, deja ajunsese la o vîrstă respectabilă, dar nimeni nu-l chemase vreodată să facă poze la o înmormîntare! I se părea aiurea. Baba vrea fotografii cu soră-sa moartă? Un scurt frison i se scurse pe şira spinării, ca o zvîrlugă agilă şi umedă. Gemenele erau cunoscute în oraş drept nişte domnişoare bătrîne, ciudate şi inofensive. Cu toată vîrsta înaintată, nu puteai să o deosebeşti pe una de cealaltă, mai ales că se încăpăţînau să se îmbrace, în continuare, la fel.

— A fost bolnavă?

— Deloc. S-a întîmplat dintr-odată…

— Bine că nu a suferit.

Priveliştea din cameră îl impresionă pe Adi. Totodată, îi provocă o vagă crispare, o strîngere de inimă.

Lumînările erau toate aprinse. Creau o atmosferă palid misterioasă, chiar dacă prin ferestrele larg deschise pătrundea, din belşug, ziua strălucitoare. De parcă între lumina galben-tremurîndă a lumînărilor şi cea a razelor de soare se dădea o luptă surdă, estompată, pentru stăpînirea teritoriului. Aceeaşi confruntare avea loc şi între vişiniul draperiilor şi purpuriul căptuşelii din sicriul deschis, plus cel al pernei pe care se creiona chipul alb al răposatei Roberta, cu buzele-i însîngerate…

Adi îşi roti privirile prin cameră. Uimirea îi era evidentă, spre marea mulţumire a Rozaliei.

— Îţi place?

— Păi…

Întrebarea îl surprinse. Să-i placă?

— Lumînarea de la capul Robertinei, preciză Rozalia.

— Impresionantă. Poleită cu aur.

— Sfeşnicele?

— Şi ele. Ca într-o biserică… Iar interiorul sicriului… trebuie să recunosc… şi perna.

— Rochia. A costat o avere!

— O dată în viaţă moare omul.

Adi descoperi masa cu bucate plasată aproape de ferestre. Dulciuri! Cozonaci cu mac, nucă şi brînză proaspătă, pufoasă, prin care se lăfăiau stafide! Prăjituri. Cornuleţe umplute cu jeleuri, dulceaţă ori pastă de arahide, înecate-n zahăr pudră vanilat! Colivă cu bomboane colorate! Colivă mîncase doar o dată în viaţă! Şi acum îşi aminteşte gustul divin! Pe lîngă dulciuri, platouri cu mezeluri, brînzeturi şi cîte altele. Toate-ţi lasă apă-n gură!

— Gustă ceva, Adişor, aşa se cade. Noi… adică eu am gătit totul!

— Se poate?

— Desigur. De asta sînt pe masă. Întru amintirea răposatei.

— Ceva dulce.

— Prăjiturile, cozonacii şi coliva sînt specialitatea mea.

— Arată afurisit de bine… scuzaţi.

— Ceva dulce îţi va da curaj pentru pozat, chicoti Rozalia.

Adi atacă întîi cîteva cornuleţe, vîrîndu-le întregi în gură. Erau umplute cu dulceaţă de afine! O bucată dreptunghiulară de prăjitură cu cremă de lămîie. Paradis! O felie de cozonac cu mac şi o lingură de colivă. Extaz!

— Gata. La muncă! şopti Adi, respectînd somnul de veci al răposatei. Aromele năucitoare i se împrăştiaseră prin trup, ca un drog.

Îi reveniră încrederea şi buna dispoziţie. Dulciurile alungă orice urmă de temere. Crispările se dizolvă încet şi sigur, precum foile de gelatină în apă călduţă.

Adi începu o mişcare, în sensul acelor de ceasornic, de-a lungul pereţilor, cu aparatul de fotografiat lipit de ochiul drept şi cu sora geamănă a decedatei alături. Din cînd în cînd, Rozalia îi recomanda unghiuri năstruşnice pentru noi instantanee. Îl urcă chiar şi pe un scaun.

De cîte ori ajungea la masa cu de-ale gurii, Adi făcea o haltă. Întindea mîna stîngă după încă o prăjitură, o felie de cozonac ori o lingură de colivă.

— Poţi bea şi un păhărel cu vin. Merge, lîngă dulciuri…

— Alcool, doar după ce termin!

Rozalia nu-l zorea, avea la dispoziţie tot timpul din lume.

Mestecînd, Adi îşi continua rotaţiile, ca într-un nou ritual de omagiere a mortului.

Deodată, draperiile vişinii se umflară.

Flăcările lumînărilor se aplecară într-o parte.

Se iscă un vînt ca din senin. O mişcare năvalnică a aerului. Nevăzute întruchipări porniră să zboare prin cameră. Îngeri căzuţi, transparenţi. O fîlfîire de aripi invizibile!

Uşa, deschisă din întîmplare, dezlănţui un curent de proporţii.

Brusc, decedata se ridică în cur, rostind cu voce ascuţită şi supărată:

— Ce naiba, Adi! Fă-mi şi una de aproape!

Adi scăpă aparatul din mînă. Nu-l mai văzu cum se rostogoleşte, în salturi domoale, fără zgomot, pînă sub sicriu.

Sări peste pervazul ferestrei, în gol. Ţipătul i se blocase în gît, transformat într-un bloc de gheaţă.

Îşi pierdu cunoştinţa.

Cînd se trezi, indivizi îmbrăcaţi în costume portocalii îl purtau pe-o targă. Arătau ca nişte extratereştri.

Primul său gînd se îndreptă spre aparatul de fotografiat. Dăduse o avere pe el. Lipsa lui îl poate duce la sapă de lemn. Gemenele ar trebui să-i cumpere altul. Farsa lor tembelă îl va împinge spre disperare.

Descoperi aparatul alături, pe targă. Se bălăngănea în apropierea şodului său drept, cu un zîmbet prietenos lăţit pe capacul obiectivului. Un înger l-a pus acolo, doar nu babele, îşi zise Adi şi îl mîngîie cu vîrful degetelor, ca pe un drag şi credincios animal de companie. Abia atunci simţi durerea. Durerile muşcîndu-i tot corpul.

Piciorul drept arăta strivit de la gleznă pînă la şold.

Simţea dureri şi în partea dreaptă a pieptului. Parcă m-a lovit trenul, gîndi Adi, încercînd să schiţeze o bună dispoziţie tămăduitoare. Colţii ascuţiţi ai durerilor muşcară adînc, sugrumîndu-i intenţiile.

— O să mor?

— Nu o să mori, îl asigură un bărbat portocaliu. Ajungem imediat la spital şi…

Ultimele cuvinte nu le mai auzi. Îşi pierduse din nou cunoştinţa.

Adi fotograful a fost internat la secţia de ortopedie şi traumatologie a Spitalului orăşenesc. În aceeaşi secţie, într-un alt salon, se afla şi Haike, iubita lui Noni, ajutor de măcelar şi poet vegetarian, cu piciorul în ghips, spînzurat deasupra patului, cu capul bandajat şi cu buze roşii, pîrguite, pe care se zbenguiau zîmbete vesele.

Adi avea fractură la glezna şi la gamba piciorului drept, fisuri la genunchi şi la coaste, hematoame care-i invadau trupul, ca nişte lipitori mari, liliachii.

Păţania fotografului, provocată de ideea trăznită a babelor gemene, putea ajunge în fruntea topului evenimentelor din Luna de Jos, declanşînd comentarii hazoase multă vreme. Dar o altă întîmplare de-a dreptul şocantă, care urma să aibă loc doar două zile mai tîrziu, o va scufunda în anonimat, aşternînd peste ea uitarea. Un singur om nu o va uita niciodată: fotograful Adrian. Va rămîne şchiop de piciorul drept.

Defect vizibil, mai ales cînd se va grăbi.

Sînt diavolul şchiop, conchise Adi, consolat cu soarta.

Doi îngeri durdulii şi veseli se aşezară pe acoperişul încins al spitalului. Între ei, o pungă mare, aurie, plină cu dulciuri.

În curînd mă va încolţi panica, îşi zise Flavius Kasian. Motivele erau evidente. În primul rînd, pictorul Avram nu dăduse încă nici un semn de viaţă. În al doilea rînd, Matilda continua să zacă în pat, dormind frumuşel, ca un nou-născut după ce a urlat, vîrtos, ore-n şir. Matilda nu era, totuşi, un motiv de îngrijorare. Dar Avram? Imediat se înserează, trebuie să-l sun.

— Ce faci, Avrame?

Artistul rîse brusc, ca de-o glumă bună.

— Intru pe poartă, zise apoi.

— Pe care?

— Pe a ta!

O zbughi afară din casă, rostogolindu-se pe trepte. Îl descoperi pe Avram în mijlocul curţii. Fuma cu o vizibilă nepăsare!

— Firma?

— Fără panică, rosti Avram. E gata, mai trebuie să adaug culorile. N-am riscat. E nevoie de cîteva ore, să se usuce bine. Altfel se scurg.

— Vorbeşti serios, ori mă iei peste picior?

— Pe căldura asta?

Măcelarul continuă să-l privească pe artist, cu urme de suspiciune.

— Ce să zic… E afurisit de cald, într-adevăr…

— Deschiderea e abia luni înainte de masă. Avem timp destul să o fixăm deasupra intrării, ce naiba!

— Dar… dacă nu îmi va plăcea chiar în totalitate… adică… poate mai trebuie mici modificări şi…

— Te bîlbîi degeaba. Ia priveşte aici şi pe urmă exprimă-te!

Avram îi vîrî ecranul telefonului sub nas, după ce execută, cu vîrful arătătorului, cîteva mişcări rapide.

Flavius Kasian privi îndelung şi grav. Treptat, chipul i se destinse, invadat de o bucurie copilărească.

— E… excelent. O adevărată operă de artă! Fir-aş. Nu te dezminţi, artistule. Ce bei?

— Un rom mare cu gheaţă şi un ceai de mentă.

— În ordine. Hai în chioşcul din grădină, pe-acolo se mai mişcă aerul…

— Am un bonus pentru tine.

— Mă uimeşti.

Ochii măcelarului se umflară cît două momiţe. Artistul scoase din geanta verde, veşnic atîrnată pe umărul stîng, un mănunchi de steguleţe! Erau etichete pentru produsele de măcelărie fixate pe o ţepuşă subţirică, dar fermă, numai bună de înfipt. Litere aurite, cîte un mic desen în peniţă, adevărate miniaturi grafice.

Emoţia îl inundă pe măcelar.

— E clar. Azi ne îmbătăm. Pun şi cîteva specialităţi pe grătar.

Avram nu-l contrazise. Pe el nu-l aştepta nimeni. Avea închiriate un atelier încăpător şi o mică bucătărie.

— Matilda? întrebă Avram.

— Doarme…

— Obosită, cu atîtea pregătiri pe-o asemenea căldură.

Mai bine că doarme şi sîntem doar noi doi, îşi zise Avram. Măcelarul, după cîteva păhărele, va ataca subiectul său preferat. Fostul preşedinte al Americii, cel ucis în condiţii enigmatice, niciodată elucidate. Despre el s-a scris o bibliotecă întreagă. Subiectul nu poate fi epuizat, discuţiile nu riscă să se repete şi nu există vreo şansă de plictiseală.

Ciocniră primul pahar.

Berzele din faţa casei începură să clămpăne sonor, de parcă anunţau sfîrşitul lumii.

— Sînt epuizat, iar ăştia doi urlă de foame, clămpăni bărzoiul.

— Am găsit trei şoareci morţi şi uscaţi, clămpăni barza.

— Unde-s?

— I-au înghiţit copilaşii…

— Copilaşii?! E timpul să vă căutaţi singuri de mîncare, nu doar să clămpăniţi.

— Nu-i certa.

— Puteau să lase unul şi pentru noi, clămpăni bărzoiul.

Închise ochii şi îşi ascunse ciocul sub o aripă.