Marius Turda, Maria Sophia Quine, Historicizing Race

© Marius Turda and Maria Sophia Quine

This translation is published by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8116-7

ISBN PDF: 978-973-46-8117-4

ISBN print: 978‑973‑46‑7189-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: ilustraţii din Le Règne animal distribué d’après son organisation, pour servir de base à l’histoire naturelle des animaux et d’introduction à l’anatomie comparée de Georges Cuvier, c by Wellcome Collection (colaj)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIUS TURDA a studiat istoria la Universitatea din Bucureşti, Central European University din Budapesta (CEU) şi Universitatea Oxford. Este profesor la Oxford Brookes University şi director al Centrului de Istorie a Medicinei al aceleiaşi universităţi. A fost director fondator al Institutului Cantemir de la Universitatea Oxford şi este editorul colecţiei de istoria medicinei de la CEU Press. A publicat numeroase cărţi, atît ca autor, cît şi ca editor, dintre care menţionăm: Eugenics and Nation in Early Twentieth Century Hungary (Palgrave Macmillan, 2014), Crafting Humans: From Genesis to Genetics and Beyond (V&R unipress, 2013), The History of Eugenics in East-Central Europe, 1900-1945: Text and Commentaries (Bloombury, 2015), Religion, Evolution and Heredity (University of Wales Press, 2018), Teleology and Modernity (Routledge, 2019). De acelaşi autor la Editura Polirom a apărut Eugenism şi modernitate. Naţiune, rasă şi biopolitică în Europa (1870-1950) (2014).

MARIA SOPHIA QUINE a fost senior lecturer de istorie europeană modernă în cadrul Departamentului de istorie de la Queen Mary, University of London. A mai publicat Population Politics in Twentieth Century Europe: Fascist Dictatorships and Liberal Democracies (Routledge, 1995), Italy’s Social Revolution: Charity and Welfare from Liberalism to Fascism (Palgrave Macmillan, 2002) şi „Racial «Sterility» and «Hyperfecundity» in Fascist Italy: The Biological Politics of Sex and Reproduction” (Fascism, 1, 2012, pp. 92-144). 

Introducere

Cu cît se schimbă mai mult, cu atît rămîne acelaşi lucru.

J.-B.A. Karr, 1849¹

Definiţia rasei a făcut obiectul unei dezbateri îndelungate pentru care probabil că nu există o soluţie satisfăcătoare. După cum au observat recent sociologii Karim Murji şi John Solomos, „ce e interesant cu privire la o mare parte a literaturii despre rasă şi rasism e absenţa unor instrumente conceptuale comun acceptate sau chiar a unui cadru comun referitor la parametrii generali ai raselor şi rasismului ca domenii de studiu”². Aşadar, nimic din acest domeniu de cercetare nu este definit cu claritate sau stabilit cu certitudine. Trebuie să recunoaştem că o asemenea imprecizie complică şi mai mult încercarea de a explica de ce oamenii continuă să creadă că rasele există în realitate, fără să ţină seamă de nenumăratele dovezi care susţin contrariul, oferite de biologi evoluţionişti, geneticieni ai populaţiilor şi alţi oameni de ştiinţă care lucrează astăzi în domenii distincte. Cînd apare în conversaţiile cotidiene, rasa se referă de cele mai multe ori la un grup de oameni care au o origine şi o genealogie comune şi ale căror realităţi sociale şi biologice au fost modelate de cultură şi mediu. O definiţie standard a rasei include aşadar atît determinări biologice, cît şi culturale.

Conceptul de rasă, poate mai mult decît oricare altul din istoria culturii umane, e marcat de o mare responsabilitate. Nu este doar o idee abstractă cu un impact social şi politic minor în afara spaţiului academic sau universitar. În perioada dezvoltării sale ca principiu organizator al societăţii umane, din secolul al XVII-lea pînă în ziua de azi, ideea de rasă a schimbat fundamental istoria multor ţări, indivizi şi comunităţi din lume. A fost atît o sursă de mîndrie naţională, cît şi una de ruşine naţională, în special în timpul celui de-al Doilea Război Mondial şi în perioada decolonizării de după război. Multe popoare au fost oprimate, marginalizate şi decimate pentru că nu aparţineau rasei „care trebuie”. În ciuda acestui trecut dureros, stereotipurile rasiale continuă să existe în societatea contemporană, iar în vieţile noastre sînt încă prezente diverse reprezentări ale rasei, unele invadîndu-ne în moduri tulburătoare. E ca şi cum rasa, deşi văzută acum ca un concept perimat şi anacronic, s-a osificat în însuşi fundamentul culturii şi al conştiinţei noastre publice, servind drept sursă permanentă pentru idei înrădăcinate, influenţîndu-ne gîndirea şi comportamentul, atît la nivel personal, cît şi public.

O trăsătură foarte importantă a rasei este aceea că ea a dăinuit prin natura  sa invizibilă şi înşelătoare. Ideea de rasă, aşa cum o cunoaştem noi în secolul XXI, nu s-a schimbat în mod semnificativ în comparaţie cu secolul al XVII-lea, cînd a apărut pentru prima oară ca modalitate de a clasifica şi a explica diferenţele dintre oameni. Bineînţeles că există schimbări importante în gîndirea şi practica rasiale atît în cadrul diferitelor contexte şi perioade istorice, cît şi între acestea, însă există şi o continuitate remarcabilă în ceea ce priveşte concepţiile despre identitatea de sine rasială şi alteritatea rasială. În orice caz, asta nu sugerează că ideea de rasă este absolută. Contrar a ceea ce mulţi oameni continuă să creadă, rasa este un produs al minţii umane, şi nu unul al naturii. Este modelată de ceea ce gîndesc oamenii şi, ca atare, se bazează pe gîndirea umană, chiar dacă ea pare fără noimă, prostească sau ofensatoare.

Rasa, ca marcă a identităţii individuale sau de grup, a apărut ca urmare atît a unei fascinaţii, cît şi a unei rezistenţe faţă de acceptarea diferenţei umane, nu numai în termeni de abilităţi fizice şi psihologice percepute, ci şi de realizări culturale şi progres ştiinţific. Vreme de secole, ideea de rasă s-a îmbogăţit cu sensuri culturale, religioase şi ştiinţifice şi a definit relaţiile dintre indivizi şi comunităţi în întreaga lume. Astăzi, multe dintre aceste sensuri ale ideii de rasă sînt inacceptabile. Totuşi, dacă le scoatem din discuţie, considerîndu-le irelevante sau expresii ale unui trecut retrograd, nu vom înţelege niciodată atracţia exercitată constant de ideea de rasă în zilele noastre. Fără îndoială că s-au făcut progrese semnificative în lupta împotriva inegalităţii şi nedreptăţii rasiale şi mulţi dintre noi se consideră toleranţi şi lipsiţi de prejudecăţi, însă ar trebui să încercăm să înţelegem ideile de rasă trecute şi actuale prin raportare la propria lor epocă şi propriul lor context, indiferent de cît de distorsionate şi neadevărate apar ele acum.

Deşi cercetătorii au încercat să stabilească unde şi cînd s-a născut ideea de rasă, originea acesteia nu este unică şi nici un autor nu poate pretinde exclusivitate asupra termenului. De la marile explorări geografice şi descoperiri ştiinţifice ale secolelor XVI-XVII şi în special după progresele cunoaşterii umane din perioada Iluminismului, filosofii, biologii, exploratorii şi antropologii, socialiştii şi feminiştii, fasciştii şi liberalii au folosit ideea de rasă în egală măsură, deşi în scopuri diferite. Deloc surprinzător, importanţa şi sfera ideii de rasă au crescut constant, acoperind un spectru de opinii remarcabil de vast, în ciuda faptului că în acest proces ea s-a confruntat şi cu critici dure. Pînă la marile revoluţii din secolul al XVIII-lea – în America de Nord şi în Franţa –, conceptul de rasă îşi atrăsese propriii susţinători culturali, ştiinţifici şi politici în sectoare diferite, şi uneori surprinzătoare, ale societăţii. Unii l-au îmbrăţişat din toată inima, alţii au fost mai reticenţi. Chiar şi cei care l-au respins, precum filosoful francez Charles de Secondat, baron de Montesquieu (1689-1755), au fost nevoiţi să accepte influenţa sa tot mai mare asupra contemporanilor lor, în special asupra filosofului scoţian David Hume (1711-1776) şi a filosofului german Immanuel Kant (1724-1804). Influenţată de transformările politice care au urmat Revoluţiei Franceze şi Războaielor Napoleoniene în Europa şi de naşterea statelor-naţiuni şi a naţionalismului, ideea de rasă a început să se regăsească în toate aspectele culturii şi civilizaţiei occidentale moderne. A influenţat ştiinţele umaniste şi sociale, precum şi practicile politice, credinţele religioase şi preferinţele culturale³.

La înţelegerea diversităţii umane în toată complexitatea sa au contribuit şi noi discipline academice precum antropologia şi lingvistica comparată. Cînd zoologul francez Georges Cuvier (1769-1832) sugera la începutul anilor 1800 că diferenţele de rasă sînt permanente, acceptarea faptului că există rase umane diferite depăşise deja graniţele ştiinţelor naturale⁴. Ideea modernă de rasă s-a contopit treptat cu ideologia şi politica şi a fost folosită deseori pentru a susţine superioritatea culturală, cum s-a întîmplat într-un mod atît de evident în cazul lui Cuvier şi al multora dintre contemporanii săi care îi considerau inferiori pe negrii africani. E important să observăm totuşi că nu doar europenii descriau populaţiile africane de culoare în termeni negativi. De exemplu, autorii arabi au folosit adesea cuvinte jignitoare pentru a descrie populaţiile indigene întîlnite de ei în Africa⁵.

Luînd în considerare importanţa continuă a rasei în societate şi publicaţiile de specialitate numai din ultimul deceniu, unde s-ar putea situa o nouă carte care abordează istoria ideii de rasă? Fără îndoială, misiunea nu este una uşoară, dar merită efortul intelectual. După cum a observat sociologul Tanya Golash-Boza, există o nevoie constantă pentru „o abordare teoretică temeinică în studiul rasei şi rasismului”⁶. Acesta este punctul de vedere adoptat şi în cartea de faţă, şi anume importanţa exegezei istorice şi a reflecţiei filosofice referitoare la semnificaţia şi locul ideii de rasă şi al practicilor rasiale în vieţile, instituţiile şi societăţile noastre contemporane. Prezenţa ideilor rasiale se poate observa nu numai în ţări precum SUA, Marea Britanie, Franţa sau Africa de Sud, ci ele sînt profund înrădăcinate peste tot în lume, sub forma unui strat sau a unui sediment de idei populare, superstiţii şi prejudecăţi despre „noi” şi „ei” – consideraţi a fi străini, imigranţi, outsideri. Aceste credinţe continuă să fie alimentate de importanţa originii biologice, „a legăturilor de sînge”, a naţiunii⁷. Pentru majoritatea oamenilor, o identitate biologică fixă este un atribut asimilat în copilărie, promovat continuu de familie şi de societate. De fapt, cei mai mulţi dintre noi acceptăm această identitate biologică drept principiu universal al naturii, ceea ce ar putea explica şi nevoia generalizată de a folosi apartenenţa rasială în contexte sociale, culturale şi politice foarte diverse. Istoricul Laura Tabili a surprins în mod adecvat acest aspect atunci cînd a sugerat că „rasa e o relaţie, nu un lucru în sine”⁸.

Această carte despre rasă este deci scrisă deliberat din perspectiva prezentului⁹. Anumite evenimente recente – în special ascensiunea populismului nativist de dreapta în Europa şi SUA, a terorismului local, ascensiunea islamofobiei, campaniile antiimigraţie, alegerea lui Donald Trump ca preşedinte al Statelor Unite ale Americii şi Brexit-ul – au pentru noi o semnificaţie aparte, la fel cum au în mod sigur şi pentru mulţi cititori. Una dintre cele mai puţin dorite consecinţe ale acestor evenimente este o situaţie în care discursurile culturale şi politice despre viitorul Occidentului, atît în Europa, cît şi în Statele Unite, au reuşit să menţină conceptul de rasă şi să-i ataşeze noi sensuri. Bineînţeles că puţini politicieni, poate nici unul, ar ieşi la rampă şi s-ar declara rasişti, deşi discursurile şi declaraţiile lor publice abundă, fără îndoială, în aluzii rasiste¹⁰. Ca să-l cităm pe sociologul Eduardo Bonilla-Silva, poate oare exista „rasism fără rasişti”¹¹? Mai mult, cum putem interpreta acele declaraţii şi idei rasiste, care sînt formulate, la fel ca multe altele astăzi, fără raportare explicită la rasă¹²?

Parafrazîndu-l pe filosoful şi teoreticianul istoriei Hayden White (1928-2018), putem observa că, atunci cînd încercăm să înţelegem subiecte spinoase precum cel al rasei, majoritatea oamenilor nu spun niciodată exact ceea ar dori să spună sau nu cred ceea ce spun¹³. După decenii de oprobriu public, rasismul din ziua de astăzi este mai puţin explicit; cu toate acestea, consecinţele sale pot fi la fel de nefaste ca şi în cazul formelor anterioare de rasism făţiş, pe care le-am experimentat în secolele XIX-XX. Alături de populismul şi naţionalismul etnic curente, această nouă formă de rasism lucrează insidios la erodarea angajamentului faţă de valorile liberal-democratice. Mişcările grassroots şi organizaţiile politice de dreapta se folosesc de el ca să condamne partidele politice tradiţionale aflate la guvernare pentru eşecul lor de a proteja naţiunea de declinul ei social şi economic actual. Este de asemenea folosit pentru a da vina pe „străini” şi „imigranţi” pentru toate problemele existente. În unele cazuri, precum Italia sau Grecia, apelul la rasism reflectă şi nostalgia colectivă pentru fostele dictaturi sau regimuri autoritare¹⁴.

În această carte susţinem că, pentru a înţelege care sînt scopul şi sensul ideei de rasă, trebuie să acceptăm că există oameni în jurul nostru pentru care rasa şi diferenţele rasiale sînt reale şi relevante. Pentru a combate folosirea rasei şi a interpretărilor rasiste ale relaţiilor umane, nu ar trebui să evităm termenul, ci mai curînd să încercăm să înţelegem care a fost şi este semnificaţia sa în timp şi spaţiu. Prin urmare, în acest volum punem accentul nu doar pe performativitatea rasei – anume că toţi indivizii devin rasializaţi¹⁵ în acelaşi mod în care sînt etichetaţi în funcţie de gen¹⁶ –, ci şi, mai important, pe istoricitatea sa, adică pe modurile în care trecutul rasial ne influenţează prezentul¹⁷, aspect ce reprezintă şi principala contribuţie a cărţii de faţă.

Prin istoricizarea rasei în acest fel şi prin localizarea concretă a traiectoriei sale istorice putem de asemenea revizui afirmaţia ştiinţelor biologice conform căreia rasa poate fi analizată obiectiv, aşa că folosirea ei poate fi uneori justificată¹⁸. Potrivit antropologilor Michael Kent şi Peter Wade, „constructele rasializate revin constant în ştiinţele biologice”, întrucît oamenii de ştiinţă continuă să se raporteze la „populaţii ca la entităţi care sînt sociale şi biologice în acelaşi timp”, ducînd în cele din urmă la „o pendulare constantă între cele două aspecte, cu posibilitatea de a subscrie la categorii sociale cu o biologie explicativă, predictivă”¹⁹. Această incapacitate de a depăşi ambiguitatea conceptuală e dezamăgitoare, după cum observa şi sociologul Paul Gilroy în cartea lui despre „naţiuni, culturi şi ispita rasei”²⁰. Subscrierea socialului la biologic are loc nu numai în ştiinţă, ci şi în domeniile public şi politic. Este, prin urmare, mai dificil de contracarat. După cum a precizat Raportul Comisiei pentru Viitorul unei Mari Britanii Multietnice, publicat în anul 2000, „mult mai dificilă [rămîne] ştergerea din cultura naţională [engleză] a urmelor unei mentalităţi imperiale, îndeosebi a celor în care britanicul alb este considerat o rasă superioară. Această mentalitate a pătruns în viaţa de zi cu zi, în conştiinţa şi cultura populare”²¹.

Prin urmare, pentru a recunoaşte popularitatea crescîndă a ideii de rasă, trebuie să acordăm atenţie tradiţiilor sale istorice şi ştiinţifice, precum şi ideilor de apartenenţă naţională care i-au asigurat supravieţuirea pînă în ziua de azi. După cum ne reaminteşte sociologul Michael Skey, majoritatea oamenilor din Marea Britanie (şi nu numai) continuă să creadă că „lumea este (şi ar trebui să fie) împărţită în naţiuni identificabile, că fiecare individ trebuie să aparţină unei naţii, că naţionalitatea unui individ exercită o anumită influenţă asupra felului său de a gîndi şi a se comporta şi că, de asemenea, deschide drumul spre anumite responsabilităţi şi drepturi”²². Referendumul pe tema apartenenţei Marii Britanii la Uniunea Europeană, desfăşurat pe 23 iunie 2016, a confirmat evaluarea sumativă a lui Skey privind individualitatea britanico-engleză şi convergenţa acelui sentiment de apartenenţă naţională cu o vină generalizată atribuită „altora” (imigranţi, birocraţi europeni şi aşa mai departe), ea însăşi bazată pe o formă de identificare a unui ţap ispăşitor şi pe o nemulţumire accentuată faţă de proiectul european colectivist, o organizaţie supranaţională care, după cum susţin unii, a subminat suveranitatea statului-naţiune²³. Gîndiţi-vă, de exemplu, la prim-ministrul ungar Viktor Orbán, care, într-un discurs susţinut în septembrie 2015, a evidenţiat faptul că refugiaţii disperaţi care traversau Ungaria în drumul lor spre Germania şi Europa de Nord „reprezintă o cultură radical diferită. Cei mai mulţi dintre ei nu sînt creştini, ci musulmani”. Prin această afirmaţie, el reproducea fără sfială una dintre dogmele centrale ale eurocentrismului, şi anume creştinismul. „Europa şi identitatea europeană îşi au rădăcinile în creştinism”, remarca el, reluînd punctul de vedere al multor politicieni şi din alte ţări²⁴. Orbán prefera astfel de descrieri ale situaţiei politice recente pentru că acestea rezonau puternic cu naţionalismul maghiar de ieri şi de azi. Invocînd tradiţia creştină a Europei (şi deci a Ungariei), Orbán definea fără echivoc ce înseamnă să fii european (şi, de fapt, maghiar)²⁵. Refugiaţii musulmani care veneau dinspre Grecia spre Ungaria au fost percepuţi ca o ameninţare, ca şi cetăţenii europeni de origine arabă în alte contexte²⁶! Politicieni de dreapta precum Marine Le Pen, din Frontul Naţional al Franţei, Geert Wilders, liderul Partidului pentru Libertate din Olanda, sau Matteo Salvini, ministru de Interne al Italiei, se opun în acelaşi mod tradiţiilor culturale şi religioase aduse de imigranţii din afara Europei²⁷.

Rasismul, adică organizarea şi înţelegerea lumii prin raportare la ideea de rasă, continuă să existe. Se manifestă în ţările creştin-ortodoxe precum Grecia sau în ţările şintoiste/budiste precum Japonia; prosperă în democraţii sociale laice dezvoltate, ca Suedia, şi în ţări postcomuniste ca Ungaria, Slovacia şi Rusia. Rezistă în fostele puteri coloniale, precum Marea Britanie, Olanda, Portugalia şi Franţa, şi în ţări ale căror regimuri trecute erau făţiş rasiste, ca Germania şi Africa de Sud; în cele din urmă, rămîne o realitate cotidiană dureroasă în Statele Unite ale Americii, aşa cum ne-a amintit preşedintele Barack Obama în discursul său de rămas-bun din ianuarie 2017²⁸.

În discuţia de faţă, aceste ţări sînt studii de caz de o importanţă deosebită nu numai fiindcă ele au dat rasismul modern, ci şi, la fel de important, fiindcă tot ele, după 1945, au făcut eforturi considerabile pentru a înlătura ideea de rasă de pe scena publică şi politică şi din instituţii sociale precum Biserica, şcolile şi universităţile²⁹. Într-o anumită măsură, aceste eforturi conjugate de a deistoriciza rasa au consecinţe nedorite, şi anume că deseori generaţiile mai tinere de europeni nu sînt conştiente de propriile tradiţii rasiale din ţările lor. Istoricul Fatima El-Tayeb nu a exagerat atunci cînd a declarat că orice referire în spaţiul public la istoria îndelungată a rasismului european este dificilă, pentru că ea „contravine imaginii puternice a Europei ca un continent care nu ţine cont de culoarea pielii, fiind în general neatins de ideologia devastatoare pe care [de fapt] a exportat-o în întreaga lume”³⁰. Afirmaţia că europenii şi vesticii îndeobşte sînt mai „iluminaţi” astăzi decît în trecut trebuie revizuită, la fel ca şi orice altă interpretare triumfalistă a istoriei lumii prin prisma ideilor occidentale de progres şi democraţie.

Aşa cum vom arăta în această carte, Europa şi Occidentul nu numai că au inventat ideea modernă de rasă, ci, prin intermediul locului dominant pe care aceste concepte şi constructe l-au avut în cultură şi ştiinţă începînd cu secolul al XVII-lea, au şi consolidat şi exportat o perspectivă rasistă care îi aşeza pe europenii „albi” deasupra tuturor celorlalţi³¹. Prin aceasta nu ne propunem să marginalizăm tradiţiile locale privind rasa care au existat şi continuă să existe în afara Europei³². Fără îndoială că există tradiţii rasiale solide în ţări care nu sînt populate nici de albi, nici de europeni, precum Japonia şi China. De asemenea, diverse idei despre rasă au circulat în Orientul Mijlociu musulman şi în Africa înainte ca europenii să-şi impună prezenţa în aceste părţi ale lumii. Asta demonstrează, încă o dată, că condiţiile pentru naşterea ideii de rasă şi a rasismului nu ţin atît de factori biologici şi fizici diferiţi, precum culoarea pielii, cît, de multe ori, de pretenţiile de superioritate intelectuală legate de realizările culturale şi istorice. Aceste pretenţii intelectuale sînt adesea internalizate drept elemente constitutive ale unei identităţi personale şi colective.

Pentru a înţelege cum s-a produs „rasializarea lumii”³³, această carte se apleacă deci asupra interacţiunii dintre diverse tradiţii istorice cu privire la ideea de rasă, europene şi noneuropene. Vom descoperi noi legături între conceptul de rasă şi contextul istoric, cultural, ştiinţific şi politic în care circulă acesta, legături care nu sînt deloc simple. În această privinţă, sîntem cel puţin obligaţi să recunoaştem persistenţa ideei de rasă în societatea contemporană. Rasismul cultural s-a revitalizat de asemenea, iar evenimente politice recente atît din Europa, cît şi din Statele Unite ale Americii confirmă că politica multor ţări tinde spre excludere, şi nu spre includere, spre autarhie socială, şi nu spre o societate deschisă. Noua eră a naţionalismului economic şi a izolaţionismului politic, semnalată de evenimente precum Brexit-ul în Marea Britanie şi alegerea lui Donald Trump ca preşedinte al Statelor Unite, a oferit un stimul pentru aceste forţe. Noi agende politice sînt acum propuse în numele modurilor de viaţă „european” şi „american”, iar afirmaţia corespondentă că există diferenţe culturale şi religioase imposibil de depăşit între „noi” şi „ei” continuă să cîştige numeroşi adepţi. În forma sa actuală, ideea de rasă este exprimată într-un limbaj politic ce utilizează strategii de păstrare a unei identităţi care, se pare, este ameninţată de „duşmani” din afara şi din interiorul naţiunii. Articularea unei viziuni politice „patriotice” pare de asemenea să confirme revenirea la forme mai agresive de epurare socială (precum cele care îi vizează pe romi), evidenţiind şi mai mult radicalizarea şi polarizarea dezbaterii publice despre rasă³⁴.

După succesiunea de evenimente teroriste din ultimii zece ani şi după ce s-au confruntat cu un influx zilnic de refugiaţi din Siria şi din alte ţări măcinate de război, multe guverne europene sînt îngrijorate cu privire la siguranţa personală a cetăţenilor, stabilitatea lor socială şi prosperitatea lor economică. Ca răspuns la sentimentul tot mai acut al unei crize, unele dintre acestea au adoptat un limbaj xenofob şi o poziţie orientată ferm împotriva imaginii unei societăţi europene multiculturale şi multietnice. Altele au reacţionat prin înăsprirea controalelor la graniţă şi printr-o monitorizare mai intensă a anumitor grupuri etnice şi religioase³⁵. Astfel de măsuri l-au făcut pe Arun Kundnani să sugereze că islamofobia prezentă astăzi în Occident este „o formă [clară] de rasism structural care îi vizează pe musulmani”³⁶.

Există, fireşte, un material bogat de explorat în ce priveşte atracţia constantă exercitată de ideea de rasă asupra sensibilităţilor politice contemporane nu numai în SUA, ci şi în Franţa, Grecia, Italia şi Ungaria. În Marea Britanie, de exemplu, după votul în favoarea Brexit-ului, au căpătat importanţă noi factori identitari, evidenţiind o criză profundă a identităţii individuale şi colective pe care o traversează în momentul de faţă nu doar populaţia „albă” majoritară. După cum spune politologul Eric Kaufmann, „întrebarea esenţială a timpurilor noastre [în Marea Britanie] nu este «Ce înseamnă să fii britanic?», ci mai ales «Ce înseamnă să fii britanic alb?»”³⁷. Această interpretare se bazează pe analiza unei angoase identitare, a unui dezechilibru etnic sau, ca să folosim formula consacrată de Robin J. DiAngelo, a unui sentiment al „fragilităţii” rasiale, expresie a declinului dominaţiei albilor³⁸.

Susţinînd astfel de perspective, o parte semnificativă a publicului din Marea Britanie, precum şi unele elite politice de dreapta presupun că indivizii şi comunităţile trebuie protejate împotriva celor care sînt diferiţi, deşi graniţele ontologice dintre „noi” şi „ei” sînt întotdeauna neclare şi instabile³⁹. Unii merg pînă la a susţine chiar că identitatea şi cultura europeană nu vor dăinui în aceste vremuri nesigure şi înfricoşătoare, dominate de terorism mondial, recesiuni economice şi migraţii de masă⁴⁰.

Asemenea scenarii pesimiste ale erodării culturale europene imită discursurile clasice ale declinului şi teoriile ciclicităţii istorice elaborate în secolele anterioare de diverşi autori precum Arthur de Gobineau, Henry Adams, Max Nordau şi Oswald Spengler⁴¹. Pe de altă parte, legătura dintre aceste discursuri privind declinul civilizaţiilor şi ideea de rasă nu este întîmplătoare. De fapt, e corect să spunem că ideea de rasă reprezintă unul dintre conceptele dominante în întreaga istorie a teoriilor europene şi occidentale ale progresului şi declinului istoric. Importanţa sa în înţelegerea fenomenelor culturale, a relaţiilor umane şi a aranjamentelor politice nu poate fi subestimată. Prezenţa sa generalizată şi incapacitatea societăţilor noastre de a renunţa complet la ea evidenţiază un paradox îngrijorător, sintetizat cel mai bine de filosoful David Theo Goldberg: „Rasa este irelevantă, dar totul se reduce la rasă”⁴².

În acest scop, trebuie să înţelegem dezvoltarea ideii de rasă nu doar ca ştiinţă şi ideologie (în această privinţă, literatura de specialitate abundă), ci mai ales ca un ansamblu de argumente istorice care susţin ideile superiorităţii culturale europene şi occidentale. Astfel, se impune studierea atentă a relaţiei dintre ideea de rasă şi cultură. E drept, ne confruntăm aici cu un impas întrucît, într-o anumită măsură, ideea de rasă, strîns legată de teorii ale culturii, îşi datorează semnificaţia deosebită nu numai unor practici literare (rasa ca metaforă a identităţii), ci şi dezbaterilor din ştiinţele biologice şi sociale (rasa ca factor constitutiv al realităţii). Prin urmare, trebuie să tratăm la un loc aceste tradiţii diferite ale gîndirii rasiale, din motivul că ceea ce face din rasă un concept omniprezent este faptul că ea a fost încorporată de la Renaştere încoace într-un număr remarcabil de mare de teorii despre cultura, civilizaţia şi ştiinţa europene. Pentru autorii acestor teorii, să scrii despre cultură şi civilizaţie însemna să scrii despre un grup de popoare ale căror autoritate şi supremaţie asupra altor culturi ale lumii erau adesea puse sub semnul întrebării, însă niciodată abandonate cu totul. Specialistul în cultura chineză Martin Bernal (1937-2013) a susţinut că „obiectivul politic” al cărţii sale Black Athena (Atena neagră) era acela de „a mai reduce din aroganţa culturală europeană”⁴³. Studiind locul central ocupat de ştiinţele umaniste şi sociale în dezvoltarea ideilor moderne de rasă, această carte încearcă într-un mod similar să demonstreze că între aroganţa culturală şi ideea de rasă există o legătură indisolubilă, la fel cum există şi între dezbaterile ştiinţifice din domenii academice diferite, precum istoria, filosofia, lingvistica comparată şi antropologia fizică.

În apreciatul său volum Peau noire, masques blancs (Piele neagră, măşti albe), Frantz Fanon (1925-1961), filosof francez născut în Martinica, scria că viaţa unui negru are „două dimensiuni. Una alături de ceilalţi negri, cealaltă alături de albi”⁴⁴. Fanon s-a întrebat cum ar putea înţelege conceptul de rasă cineva care nu este negru sau nu are o aşa-zisă „identitate rasială mixtă” sau, mai mult, cineva care nu are nici o experienţă personală sau familială cu trecutul colonial. Sau, în termenii întrebării reformulate de filosoful idealist american Josiah Royce (1855-1916) la începutul secolului XX, cum i-am putea evalua pe cei „care ni se par cumva foarte diferiţi de noi, în privinţa constituţiei fizice, a temperamentului, a naturii lor mai profunde, astfel încît sîntem tentaţi să-i vedem ca pe nişte străini de fiinţa noastră, deşi ei se încăpăţînează totuşi să existe în lumea noastră”⁴⁵.

Întrebarea aceasta este o provocare la fel de mare atît pentru filosofii care se ocupă de problema rasei, cît şi pentru istoricii ideii de rasă, iar răspunsul necesită o abordare metodologică ce îmbină filosofia morală cu fenomenologia şi istoria intelectuală cu antropologia⁴⁶. Parafrazîndu-l pe filosoful german Immanuel Kant, scopul este să înţelegem „comunicabilitatea universală” a rasei, adică reprezentarea ei ca normă universală⁴⁷. Descrisă în aceşti termeni, problema rasei trebuie privită dintr-o dublă perspectivă: cea a istoriei sale, adică dezvoltarea ideii de rasă ca o categorie istorică şi ştiinţifică, şi cea a rolului ei recurent în domeniul social⁴⁸. Prin urmare, a vorbi despre ideea de rasă înseamnă a vorbi despre o experienţă deopotrivă istorică şi socială, reală sau imaginată, însă una care totuşi conectează individul la o comunitate mai largă ai cărei membri sînt uniţi în jurul unei istorii, al unei misiuni culturale şi al unei identităţi etnice şi religioase comune.

Pentru a nega relevanţa ideii de rasă trebuie arătat, desigur, că ea este viciată şi nocivă din perspectivă ideologică. Însă o privire mai atentă asupra istoriei acestei idei ne poate ajuta să dobîndim o mai bună cunoaştere a ei, în special atunci cînd obiectivul este acela de a identifica, a defini şi a înţelege de ce unii oameni au nevoie de ea pentru a promova formule identitare⁴⁹. Prin înţelegerea diverselor surse istorice propunem aşadar o nouă abordare critică a ideii de rasă. De exemplu, în cadrul ştiinţelor biologice şi sociale, precum şi al discursurilor politice, a accepta că ideea de rasă a fost indispensabilă pentru modelarea culturii şi societăţii noastre moderne înseamnă a accepta fluiditatea sa conceptuală, şi nu a o clasifica drept neschimbătoare şi permanentă. De asemenea, înseamnă a te desprinde de strategia intelectuală depăşită care vede ideea de rasă fie ca pe ceva definit biologic, fie ca pe un construct exclusiv al imaginarului social. Descriem aici modul în care ideea de rasă redefineşte activ identitatea pe baza propriilor sale interese sociale, culturale, istorice şi politice. În această privinţă, ne propunem să depăşim distincţia prea rigidă dintre conceptul de rasă ca „realitate”, atunci cînd este folosit de oamenii de ştiinţă pentru a descrie grupuri umane, şi descrierea sa ca „ficţiune”, atunci cînd este aplicat societăţii de către sociologi sau antropologii culturii⁵⁰.

Această abordare metodologică ne-ar putea ajuta să depăşim „realitatea rasei” descrisă de Fanon mai sus, care „se prezintă pe sine în mod diferit negrilor şi albilor”⁵¹. Sîntem deci conştienţi că, scriind despre ideea de rasă, nu putem şi nu trebuie să impunem altora (negri, asiatici şi aşa mai departe) o istorie a rasei „bazată pe experienţa albilor”, însă nu trebuie să ne temem să încercăm o istoricizare a rasei în cadrul său ontologic, european la origine⁵². Potrivit filosofului Charles W. Mills, „rasa poate fi ontologică fără a fi biologică, metafizică fără a fi fizică, existenţială fără a fi esenţială, modelînd fiinţa cuiva fără a fiinţa în forma sa”⁵³.

Structură şi organizare

Această carte este organizată în jurul cîtorva teme centrale. Prima dintre ele este realitatea istorică a rasei. Capitolele 1 şi 2 discută afirmaţia conform căreia, pentru a înţelege invocarea constantă a rasei, trebuie să începem prin a o încadra în tradiţiile intelectuale şi în curentele de gîndire proprii. În Europa şi în Occident, la nivelul populaţiei, continuăm să ne agăţăm de o tradiţie istorică despre superioritatea culturii noastre, despre progres şi civilizaţie, pe care am negat-o oficial după al Doilea Război Mondial; dar ea este încă aici, alimentînd nostalgia după trecutul glorios. Cu secole în urmă, argumentul fundamental se axa pe natura şi semnificaţia diversităţii umane şi, legat de aceasta, pe diferenţa dintre aşa-zisele „rase primitive” şi „rasele europene superioare”. Golită de conţinutul său explicit rasial, nu însă şi de eurocentrismul ei, această tradiţie istorică oferă în continuare un fundament ideologic puternic în secolul XXI, alături de un proces de identificare reinventat în permanenţă în scopul diferenţierii între „noi” şi „ei”. Dat fiind faptul că mişcările populiste din multe ţări europene se inspiră considerabil din teoriile culturii şi civilizaţiei dezvoltate în secolele XIX-XX, e important să evidenţiem aceste teorii pentru a înţelege renaşterea actuală a ideilor de rasă şi a rasismului.

A doua temă abordată în această carte este interacţiunea dintre rasă şi naţiune. Capitolul 3 descrie cum ideea de naţiune modernă şi trăsăturile sale au evoluat treptat de la o serie de teorii privind specificitatea culturală şi condiţiile istorice unice la aserţiuni despre identitatea autohtonă, definită drept ceva permanent. Miturile culturale ale originii şi dezvoltării istorice au codificat sentimentul de apartenenţă naţională al oamenilor în naraţiuni motivante, emblematice şi educative. Mai mult, naţiunea trebuia să fie nu numai afirmată, aşa cum a făcut-o memorandistul român Ioan Raţiu (1828-1902), ci şi protejată şi ameliorată pentru a se putea dezvolta şi a creşte în importanţă. Chiar şi astăzi naţiunea ideală pare să se afle constant sub ameninţarea unor „duşmani” interni şi externi, indiferent dacă aceştia sînt minorităţi etnice, „rase inferioare”, „străini” sau, mai nou, „imigranţi”. Idei profund esenţialiste despre caracterul naţional sînt adesea invocate pentru a oferi consolare şi linişte majorităţii în perioade mai dificile sau în situaţii de criză. Astfel, este crucial să înţelegem contextul istoric al acestor idei.

Fără îndoială, apărătorii de astăzi ai „valorilor” naţionale englezeşti, poloneze, maghiare sau americane, în ciuda eficienţei retoricii lor, nu se bazează pe existenţa obiectivă a unor rase diferite; totuşi, ideea de rasă este ancorată adînc în conceptualizările lor despre propria ţară ca fiind „albă”, europeană şi creştină. Identităţile rasiale şi naţionale sînt astfel concepute ca procese care se alimentează reciproc atît la nivel individual, cît şi la nivel colectiv. Retorica politică ce pretinde astăzi că apără integritatea culturilor naţionale poate apărea în ochii multora drept legitimă, însă ea a deschis calea unor reacţii populare mult mai radicale, aşa cum s-a întîmplat în Grecia, Italia, Polonia sau Ungaria. Pentru unii, asemenea apeluri de revenire la suveranitatea aşa-zis terfelită amintesc de chemările la renaştere naţională din Europa Centrală şi de Est din anii 1990⁵⁴ şi fac parte, fără îndoială, din repertoriul etnicist promovat momentan de dreapta populistă din SUA, Europa şi Rusia⁵⁵. Desigur, afirmaţiile conform cărora identitatea naţională este ameninţată reflectă o nelinişte crescîndă în rîndul politicienilor şi al publicului larg, şi nu numai din Europa, o nelinişte care, în plus, este alimentată de popularitatea tot mai mare a naţionalismelor de oriunde, după cum s-a văzut recent în Brazilia⁵⁶. Limbajul agresiv al excluziunii pe care îl auzim zilnic la Budapesta, Londra, Stockholm, Roma şi Paris, critic la adresa imigranţilor şi promotor al revenirii la valorile naţionale autentice, urmăreşte să reistoricizeze responsabilitatea individului faţă de propria comunitate etnică, considerată ca fiind devalorizată de proiectul european, de globalizare şi de multiculturalism, fără să ţină cont de limitările valorilor naţionale.

A treia şi ultima temă abordată în această carte se referă la componenta rasială integrată în practicile ştiinţifice, în special în antropologia fizică. Diversele tradiţii istorice ale rasei sînt completate de interacţiunea dintre percepţia culturală a diferenţei umane şi codificarea acesteia de către oameni de ştiinţă şi diverse discipline academice. Capitolul 4 se concentrează asupra genealogiilor rasiale precum mitul arian, care s-au întemeiat pe ipoteze lansate de lingvistica comparată, religie şi istorie. Pentru cei hotărîţi să găsească o legătură între limbă şi rasă, între istorie şi religie nu a prea contat că aceste teorii aveau la bază interpretări imperfecte ale unor documente istorice şi afirmaţii false despre trecut.

Alături de această tradiţie ideologică a rasei şi a ariei culturale căreia i-a dat naştere mai exista una, al cărei potenţial putea fi observat în plină realizare în secolul al XIX-lea: tradiţia clasificărilor antropologice ale oamenilor. Antropologii încercau să găsească modalităţi prin care să-i facă pe oameni interesaţi de ideea ştiinţifică de rasă. Pe măsură ce ideile de cultură şi civilizaţie începeau să se bazeze tot mai mult pe teoriile rasiale despre comunitatea naţională, modelul ei fizic predominant şi conservarea caracteristicilor sale rasiale specifice, antropologia fizică încerca să furnizeze dovezile necesare ideii conform căreia naţiunile aveau şi ele o structură rasială şi una ierarhică. Procedînd astfel, antropologia fizică s-a dezvoltat atît din punct de vedere ştiinţific, cît şi politic.

Capitolul 5 abordează mai detaliat relaţia dintre antropologia fizică şi rasă, precum şi problema istorică generată de această interacţiune de-a lungul secolelor XIX-XX. Antropologii măsurau cranii şi apoi fotografiau indivizi cu intenţia de a arăta cum dimensiunea creierului şi greutatea lui, precum şi circumvoluţiunile cerebrale nu numai că erau diferite la bărbaţi faţă de femei, ci variau şi de la o rasă la alta. Argumentul central era acela că variaţiile observabile şi măsurabile descoperite în corpurile şi creierele fiinţelor umane evidenţiau diferenţe semnificative în ceea ce priveşte moralitatea şi inteligenţa atît ale raselor, cît şi ale bărbaţilor şi femeilor.

Deşi mişcarea antirasism în ştiinţă a evoluat treptat din anii 1930, cu un nou avînt în anii 1950 şi 1960, conceptul de rasă a fost folosit în continuare în mai multe discipline academice, iar în unele ţări nu a fost eliminat niciodată din limbajul curent. În stereotipurile încă în uz şi astăzi, nu sîntem atît de departe precum am putea crede de teoriile formulate de antropologia rasială în secolul al XIX-lea. Categoriile folosite pentru a descrie identitatea rasială şi etnică sînt ambigue şi înşelătoare. Mai mult decît atît, toate se bazează pe stereotipuri, preferinţe şi prejudecăţi pentru o înţelegere şi o ordonare a lumii care disting între oameni, popoare şi aşa mai departe şi care împart umanitatea în grupuri distincte în funcţie de definiţiile dominante ale rasei şi etnicităţii.

Pe scurt, această carte examinează anumite episoade din istoria ideii de rasă cu scopul de a evidenţia relaţia complicată dintre aceasta şi filosofie, istorie, teorii ale culturii şi civilizaţiei, ştiinţă şi, nu în ultimul rînd, politică. Pătrunderea înţelesurilor labirintice ale acestor perspective rasiale asupra lumii propuse de autori influenţi din trecut ne va ajuta să înţelegem transformarea actuală a ideei de rasă. Cartea de faţă îşi propune pur şi simplu să îşi îndrepte „atenţia istoricizantă”⁵⁷, folosind expresia scriitoarei şi filosoafei Susan Sontag (1933-2004), asupra conceptului de rasă, în aşa fel încît să-i putem demasca şi discredita opţiunile discursive şi practice. Această ambiţie se leagă de o ultimă aspiraţie. Filosoful politic Larry Siedentop remarca recent că „noi [în Occident] nu mai avem ce poveste convingătoare să ne spunem cu privire la originile şi evoluţia noastră”⁵⁸. Cartea de faţă îşi propune să arate că, dimpotrivă, o „poveste convingătoare” continuă să existe şi să ne determine, din păcate, atitudinile în viaţa de zi cu zi, chiar dacă ea e de multă vreme etichetată drept imorală şi neştiinţifică şi chiar dacă a dus la opresiune, discriminare şi genocid. Această „poveste convingătoare” este povestea ideii de rasă.

Note

Introducere

1. Jean-Baptiste Alphonse Karr, Les guêpes (seria a şasea), Paris, Michel Lévy, 1862, p. 305 (publicată iniţial în Les guêpes, ianuarie 1849, p. vi).

2. Karim Murji şi John Solomos (editori), Theories of Race and Ethnicity: Contemporary Debates and Perspectives, Cambridge, Cambridge University Press, 2015, p. 8.

3. Vezi colecţia recentă de Amos Morris-Reich, Dirk Rupnow (editori), Ideas of „Race” in the History of the Humanities, Basingstoke, Palgrave, 2017, şi Angela Saini, Superior: The Return of Race Science, Londra, Fourth Estate, 2019.

4. Vezi Sadiah Qureshi, „Displaying Sarah Baartman: The «Venus Hottentot»”, History of Science, 42, 136 (2004), pp. 233-257. Qureshi se axează pe studiile anatomice ale lui Cuvier, derulate în anii 1815-1816, pe cadavrul lui Sarah Baartman, o imigrantă neagră din Africa de Sud, care a venit în Europa şi a fost expusă ca o ciudăţenie în circurile ambulante. Aceste investigaţii ale rămăşiţelor ei au constituit baza pentru gîndirea rasială a lui Cuvier despre permanenţa tipurilor. Considerînd-o ca aflîndu-se pe treapta cea mai de jos a raselor inferioare, Cuvier şi-a exprimat cu toate acestea fascinaţia pentru fizionomia ei „de maimuţă”, cu organele genitale proeminente şi fundul ridicat. Cuvier a crezut că ar putea fi un exemplu de regres evolutiv sau „o verigă lipsă”.

5. Vezi Bruce S. Hall, A History of Race in Muslim West Africa, 1600-1960, New York, Cambridge University Press, 2014.

6. Tanya Golash-Boza, „A Critical and Comprehensive Sociological Theory of Race and Racism”, Sociology of Race and Racism, 2, 2, 2016, p. 129.

7. Cercetătorii din ştiinţele sociale dedicaţi studiului societăţilor „multietnice” evidenţiază rolul jucat de originile multiple şi de diversele localizări ale rasei în procesele actuale de identificare în rîndul imigranţilor de a doua şi a treia generaţie. Vezi, de exemplu, Tamsin Barber, Oriental Identities in Super-Diverse Britain: Young Vietnamese in London, Basingstoke, Palgrave, 2015. Vezi de asemenea Panikos Panayi, Immigration, Ethnicity and Racism in Britain, 1815-1914, Manchester, Manchester University Press, 1994; iar pentru cazul american, vezi Sharmila Sen, Not Quite Not White: Losing and Finding Race in America, New York, Penguin Books, 2018.

8. Laura Tabili, „Race is a Relationship not a Thing”, Journal of Social History, 37, 1, 2003, pp. 125-130.

9. Această metodologie a fost lansată de filosoful şi istoricul Benedetto Croce (1866-1952). Pentru el, „ogni vera storia è storia contemporanea” („orice istorie adevărată e istorie contemporană”). Vezi Benedetto Croce, Teoria e storia della storiografia, ediţia a II-a, revăzută, Bari, G. Laterza, 1920, p. 4.

10. După cum a arătat clar emisiunea de pe Channel 4 intitulată „Things We Won’t Say about Race Are True”, difuzată pe 15 martie 2015. Disponibilă online la: http://www.channel4.com/programmes/things-we-wont-say-about-race-that-are-true (accesat pe 22 decembrie 2016).

11. Eduardo Bonilla-Silva, Racism without Racists: Color-Blind Racism and the Persistence of Racial Inequality in America, ediţia a IV-a, Lanham, MD, Rowman & Littlefield, 2014.

12. De exemplu, mulţi comentatori au descris ca fiind rasiste unele dintre discursurile susţinute de Donald J. Trump în timpul campaniei electorale. Vezi Alan I. Abramowitz, The Great Alignment: Race, Party Transformation, and the Rise of Donald Trump, New Haven şi Londra, Yale University Press, 2018.

13. Hayden White, Tropics of Discourse: Essays in Cultural Criticism, Baltimore, The Johns Hopkins University Press, 1978, p. 1.

14. De exemplu, organizaţia italiană CasaPound susţine că s-a inspirat din fascismul lui Benito Mussolini, în timp ce Golden Dawn promovează Regimul de la 4 august al lui Ioannis Metaxas, din perioada 1936-1941, ca formă de guvernămînt pentru Grecia. Vezi Sophia Vasilopoulou şi Daphne Halikiopoulou, The Golden Dawn’s „Nationalist Solution”: Explaining the Rise of the Far Right in Greece, New York, Palgrave Macmillan, 2015.

15. Vezi Nadine Ehlers, Racial Imperatives: Disciplines, Performativity, and Struggles against Subjection, Bloomington, IN, Indiana University Press, 2012, şi Ramy M.K. Aly, Becoming Arab in London: Performativity and the Undoing of Identity, Londra, Pluto Press, 2015.

16. Judith Butler, Bodies that Matter: On the Discursive Limits of „Sex”, Londra, Routledge, 1993.

17. François Hartog, Regimes of Historicity: Presentism and Experiences of Time, traducere de Saskia Brown, New York, Columbia University Press, 2015 (publicată iniţial în franceză în 2003).

18. Vezi Luigi Luca Cavalli-Sforza, Genes, Peoples and Languages, traducere de Mark Seielstad, Londra, Penguin Books, 2001, p. 9. În lucrarea Mankind Evolving: The Evolution of the Human Species, publicată în 1962, geneticianul Theodosius Dobzhansky (1900-1975) a încercat în mod similar să păstreze utilizarea ideii de rasă pentru a explica diversitatea umană, propunînd o definiţie genetică (adică ştiinţifică) a rasei.

19. Michael Kent şi Peter Wade, „Genetics against Race: Science, Politics and Affirmative Action in Brazil”, Social Studies of Science, 45, 6, 2015, p. 818.

20. Paul Gilroy, Between Camps: Nations, Cultures and the Allure of Race, Londra, Penguin Books, 2000, p. 29.

21. The Future of Multi-Ethnic Britain. Report of the Commission of Multi-Ethnic Britain, Londra, Profile Books, 2000, p. 24. Vezi şi Afua Hirsh, Brit(ish): On Race, Identity and Belonging, Londra, Cape, 2018, şi David Olusoga, Black and British: A Forgotten History, London, Pan Macmillan, 2016.

22. Michael Skey, National Belonging and Everyday Life: The Significance of Nationhood in an Uncertain World, Basingstoke, Palgrave, 2011, p. 5.

23. Vezi René Girard, „The Scapegoat as Historical Referent”, în The Girard Reader, James G. Williams (editor), New York, The Crossroad Publishing, 2003, pp. 97-106.

24. Ian Traynor, „Migration crisis: Hungary PM says Europe in Grip of Madness”, The Guardian, 3 septembrie 2015. Disponibil online la https://www.theguardian.com/ world/2015/sep/03/migration-crisis-hungary-pm-victor-orban-europe-response-madness (accesat la 22 ianuarie 2016). Aceeaşi retorică a fost folosită şi înainte de „referendumul privind cotele” („kvótareferendum”) desfăşurat în Ungaria pe 2 octombrie 2016, ca replică la planurile Uniunii Europene de relocare a migranţilor.

25. După cum a arătat Paul A. Hanebrink, ideea unei Ungarii creştine, apărătoare a civilizaţiei europene a fost unul dintre pilonii naţionalismului modern ungar. Vezi cartea sa In Defense of Christian Hungary: Religion, Nationalism, and Antisemitism, 1890-1944, Ithaca, NY, Cornell University Press, 2006.

26. Vezi Craig S. Smith, „Poor and Muslim? Jewish? Soup Kitchen is not for you”, The New York Times, 28 februarie 2006. Disponibil online la http://www.nytimes.com/ 2006/02/28/world/europe/poor-and-muslim-jewish-soup-kitchen-is-not-for-you.html (accesat la 24 ianuarie 2016).

27. Vezi Claudia Gualtieri (editor), Migration and the Contemporary Mediterranean: Shifting Cultures in Twenty-First-Century Italy and Beyond, Oxford, Peter Lang, 2018.

28. „President Obama’s Farewell Address”, Chicago, 10 ianuarie 2017. Disponibil online la https://www.nytimes.com/2017/01/10/us/politics/obama-farewell-address-speech.html?_r=0 (accesat la 11 ianuarie 2017).

29. Vezi Alana Lentin, Racism and Anti-Racism in Europe, Londra, Pluto Press, 2004; Rita Chin, Heide Fehrenbach, Geoff Eley şi Atina Grossmann, After the Nazi Racial State: Difference and Democracy in Germany and Europe, Ann Arbor, The University of Michigan Press, 2009; Zoë Burkholder, Color in the Classroom: How American Schools Taught Race, 1900-1954, Oxford, Oxford University Press, 2011; şi Ann Morning, The Nature of Race: How Scientists Think and Teach about Human Difference, Berkeley, University of California Press, 2011.

30. Fatima El-Tayeb, European Others: Queering Ethnicity in Postnational Europe, Minneapolis, University of Minnesota Press, 2011, p. xv.

31. Vezi Neil MacMaster, Racism in Europe: 1870-2000, Basingstoke, Palgrave, 2001.

32. Vezi Richard Graham (editor), The Idea of Race in Latin America, 1870-1940, Austin, TX, University of Texas Press, 1990.

33. Frank Dikötter, „The Racialization of the Globe: Historical Perspective”, în Manfred Berg şi Simon Wendt (editori), Racism in the Modern World: Historical Perspectives on Cultural Transfer and Adaptation, New York, Berghahn, 2011, pp. 20-40.

34. Linda Martín Alcoff atrage totuşi atenţia asupra faptului că nu trebuie să facem din „a fi alb” ceva care se referă „în mod necesar, fundamental şi central la supremaţia albilor”. Alcoff, The Future of Whiteness, Cambridge, Polity, 2015, p. 20.

35. Vezi dezbaterea excelentă despre relaţia dintre managementul frontierelor în Europa şi rasă în Amade M’Charek et al., „Topologies of Race: Doing Territory, Population and Identity in Europe”, Science, Technology & Human Values, 39, 4, 2014, pp. 468-487.

36. Arun Kundnani, Muslims are Coming! Islamophobia, Extremism, and the Domestic War on Terror, Londra, Verso, 2014, pp. 10-11. Raportul independent despre oportunităţi şi integrare în Marea Britanie publicat de Dame Louise Casey în decembrie 2016 a confirmat această ipoteză. Potrivit raportului Casey, din decembrie 2016, „65% (din populaţia britanică) era de acord că islamofobia era ceva obişnuit în Marea Britanie”. Disponibil online la https://www.gov.uk/government/publications/the-casey-review-a-review-into-opportunity-and-integration (accesat la 5 decembrie 2016).

37. Eric Kauffmann, Whiteshift: Populism, Immigration and the Future of White Majorities, Londra, Allen Lane, 2018, p. 1.

38. Robin DiAngelo, White Fragility: Why It’s So Hard for White People to Talk about Racism, Boston, Beacon Press, 2018.

39. Antropologul norvegian Fredrik Barth (1928-2016) sugera aceeaşi interpretare la sfîrşitul anilor 1960. Grupurile umane, credea el, tind să se autodefinească nu numai prin raportare la propriile caracteristici, ci şi prin excludere, adică prin comparaţie cu „Celălalt”. Vezi lucrarea sa Ethnic Groups and Boundaries: the Social Organization of Culture Difference, Boston, Little, Brown, 1969.

40. Vezi, de exemplu, Douglas Murray, The Strange Death of Europe: Immigration, Identity and Islam, Londra, Bloomsbury, 2017.

41. Vezi Arthur Herman, The Idea of Decline in Western History, New York, The Free Press, 1997.

42. David Theo Goldberg, Racist Culture: Philosophy and the Politics of Meaning, Malden, MA, Blackwell, 1993, p. 6.

43. Martin Bernal, Black Athena. The Afroasiatic Roots of Classical Civilization, vol. 1: The Fabrication of Ancient Greece, 1785-1985, Londra, Vintage, 1991, p. 73 (publicată iniţial în 1987).

44. Frantz Fanon, Black Skin, White Masks, traducere de Richard Philcox, New York, Grove Press, 2008, p. 1 (publicată iniţial în franceză în 1952).

45. Josiah Royce, Race Questions: Provincialism and Other American Problems, New York, The Macmillan Company, 1908, p. 5.

46. Vezi Albert Atkin, The Philosophy of Race, Abingdon, Routledge, 2014, şi capitolele publicate în Naomi Zack (editor), The Oxford Handbook of Philosophy and Race, Oxford, Oxford University Press, 2017.

47. Kant’s Critique of Judgement, traducere, introducere şi note de J.H. Bernard, ediţia a II-a, revăzută, Londra, Macmillan, 1914, pp. 63-64 [ed. rom.: Immanuel Kant, Critica puterii de judecare, traducere însoţită de o introducere de Traian Brăileanu, Bucureşti, Imprimeria Naţională, 1940].

48. Într-o anumită măsură, această referire la funcţia rasei în societate trimite la interpretarea dată rasismului de Michel Foucault ca formă de biopolitică. Pentru o discuţie despre această perspectivă, vezi Kim Su Rasmussen, „Foucault’s Genealogy of Racism”, Theory, Culture & Society, 28, 5, 2011, pp. 34-51.

49. O autoare care abordează rasa într-o manieră similară cu cea adoptată aici este Linda Martín Alcoff. Vezi în special lucrarea sa Visible Identities: Race, Gender, and the Self, New York, Oxford University Press, 2005.

50. Amade M’Charek, „Beyond Fact or Fiction: On the Materiality of Race in Practice”, Cultural Anthropology, 28, 3, 2013, pp. 421-423.

51. Robert Bernasconi, „On Needing Not to Know and Forgetting What One Never Knew: The Epistemology of Ignorance in Fanon’s Critique of Sartre”, în Race and Epistemologies of Ignorance, Shannon Sullivan şi Nancy Tuana (editori), Albany, NY, State University of New York Press, 2007, p. 236.

52. Thomas C. Holt, „Marking: Race, Race-Making, and the Writing of History”, The American Historical Review, 100, 1, 1995, pp. 1-20.

53. Charles W. Mills, Blackness Visible, Ithaca, NY, Cornell University Press, 1998, p. xiv.

54. Walter Laqueur observa deja în 1996 că „apărarea Europei” a devenit una dintre mantrele neofasciştilor europeni. Vezi Walter Laqueur, Fascism: Past, Present, Future, Oxford, Oxford University Press, 1996, p. 93.

55. Vezi Lisa McGirr, Suburban Warriors: The Origins of the American New Right, cu o nouă prefaţă, Princeton, Princeton University Press, 2015 (publicată iniţial în 2001); Mark Bassin, „Lev Gumilev and the European New Right”, Nationalities Papers, 43, 6, 2015, pp. 840-865; Tamir Bar-On, Rethinking the French New Right: Alternatives to Modernity, Abingdon, Routledge, 2013; şi Cass Mudde (editor), The Populist Radical Right: A Reader, Londra, Routledge, 2017.

56. După cum arată foarte clar succesul electoral al unor partide precum Partidul Poporului – Slovacia Noastră şi Alternativa pentru Germania la alegerile naţionale din Slovacia şi, respectiv, cele regionale din Germania din 2016 sau alegerile prezidenţiale din Brazilia din 2018.

57. Susan Sontag, Styles of Radical Will, Londra, Penguin Books, 2009, p. 75 (publicată iniţial în 1966).

58. Larry Siedentop, Inventing the Individual: The Origins of Western Liberalism, Londra, 2014, p. 1. Vezi şi Derek J. Taylor, Who Do the English Think They Are? From the Anglo-Saxons to Brexit, Stroud, The History Press, 2018.