Orlando Figes, Crimea

Copyright © Orlando Figes, 2010

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8272-0

ISBN PDF: 978-973-46-8273-7

ISBN print: 978-973-46-5873-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Edwin T. Dolby şi William Simpson, Puntea superioară a HMS Bulldog în Bomarsund (1854)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ORLANDO FIGES este profesor de istorie la Colegiul Birkbeck, Universitatea din Londra. Este autorul a numeroase cărţi despre istoria Rusiei, cum ar fi: The Whisperers: Private Life in Stalin’s Russia (2008) şi Just Send Me Word: A True Story of Love and Survival in the Gulag (2012). De acelaşi autor, la Editura Polirom au apărut Revoluţia Rusă, 1891-1924. Tragedia unui popor (2016) şi Dansul Nataşei. O istorie culturală a Rusiei (2018).

Pentru Seren

Lista ilustraţiilor din fascicule

1. Paştele la Sfântul Mormânt, Ierusalim, cca 1900. Colecţia de fotografie G. Eric şi Edith Matson, Library of Congress Prints and Photographs Division, Washington, DC.

2. Barăci ruseşti pentru pelerini, de B.W. Kilburn, cca 1899. Library of Congress Prints and Photographs Division, Washington, DC.

3. Parc de artilerie pe malurile Bosforului, cu moscheea Nusretiye în fundal, 1855, de James Robertson. National Army Museum, Londra. Foto: The Bridgeman Art Library.

4. Nicolae I, 1852, de Franz Kruger. Ermitaj, Sankt-Petersburg. Foto: The Bridgeman Art Library.

5. Ruşi trăgând într-o statuie, 1854, de Gustave Doré, din Histoire pittoresque, dramatique et caricaturale de la Sainte Russie.

6. „Dă-i bătaie! Lupta dintre Pam, animalul de companie din Downing Street, şi Păianjenul Rus”, din Punch, februarie 1855.

7. „Sfântul Nicolae al Rusiei” de John Tenniel, din Punch, 18 martie 1854.

8. Trupe turceşti pe frontul dunărean, 1854, de Carol Szathmari. The Royal Collection © 2010, Her Majesty Queen Elizabeth II.

9. Grup de militari din Gărzile Coldstream la Scutari, 1854, de James Robertson. Prin amabilitatea lui Keith Smith.

10. Tabără de cavalerie pe câmpia Balaklava, 1855, de Roger Fenton. Library of Congress Prints and Photographs Division, Washington, DC.

11. Golful Cazacilor, Balaklava, 1855, de Roger Fenton. Library of Congress Prints and Photographs Division,Washington, DC.

12. Baza franceză din Golful Kamieş, 1855, de James Robertson. Prin amabilitatea King’s Own Royal Regiment Museum, Lancaster (nr. de inventar KO0438/10).

13. Soldaţi francezi lângă un grup de zuavi în Crimeea, 1855, de Roger Fenton. Library of Congress Prints and Photographs Division, Washington, DC.

14. Tătari lucrând la repararea unui drum la Balaklava, 1855, de Roger Fenton. Library of Congress Prints and Photographs Division, Washington, DC.

15. „Cum îl face Jack folositor pe turc la Balaklava”, 1855, de John Leech, din Punch, 1855.

16. Vedere a Malahovului dinspre Mamelon, 1855, de James Robertson. Prin amabilitatea University of Nottingham, Manuscrise şi colecţii speciale (Ref. Ne C 10884/2/19).

17. Interiorul turnului Malahov după capturare, Sevastopol, 1855, de James Robertson. Prin amabilitatea University of Nottingham, Manuscrise şi colecţii speciale (Ref. Ne C 10884/2/16).

18. Sevastopol, septembrie 1855 de Léon-Eugène Méhédin. Foto: © Musée de l’Armée, Paris / Dist. RMN / Christian Moutarde.

19. Vedere a Sevastopolului dinspre Malahov, 1855, de James Robertson. Prin amabilitatea University of Nottingham, Manuscrise şi colecţii speciale (Ref. Ne C 10884/2/7).

20. Sevastopolul fotografiat dinspre Redan, 1855, de James Robertson. Prin amabilitatea University of Nottingham, Manuscrise şi colecţii speciale (Ref. Ne C 10884/2/7).

21. Memorialul Gărzilor (din Războiul Crimeii), 1885, de John Bell. London Transport Museum, Londra.

22. Memorialul Gărzilor (din Războiul Crimeii), detaliu, cu statuile lui Florence Nightingale şi Sidney Herbert, de John Bell. Foto: © The Courtauld Institute of Art, Londra.

23. Prima vizită a reginei Victoria la soldaţii ei răniţi, 1856, de Jerry Barrett. Achiziţionat cu ajutorul National Heritage Memorial Fund şi Art Fund, 1993. © National Portrait Gallery, Londra.

24. Apelul după o luptă, Crimeea, 1874, de Elizabeth Thompson, Lady Butler. The Royal Collection © 2010, Her Majesty Queen Elizabeth II.

25. Trei invalizi din Crimeea, 1855, de Joseph Cundall şi Robert Howlett. The Royal Collection © 2010, Her Majesty Queen Elizabeth II.

26. Plutonierul-major Christy şi sergentul McGifford, Artileria Regală, 1856, de Joseph Cundall şi Robert Howlett. National Army Museum, Londra. Foto: The Bridgeman Art Library.

27. Podul Alma, Paris, în timpul inundaţiei din 1910. Foto: Roger-Viollet/Topfoto.

28. Turnul Malakoff de Alexandre Chauvelot, construit în 1856, litografie, 1860, de Lévis. Foto © Ville de Malakoff, Archives Municipales.

29. Fragment al panoramei Apărarea Sevastopolului, 1905, de Franz Alekseevich Roubaud, reconstituită în anii 1950. Muzeul Panorama, Sevastopol. Foto: Jaxpix/Alamy.

30. Ultimul supravieţuitor dintre ruşii care au luptat la Balaklava, Moscova, 1903, de dr. James Young. National Army Museum, Londra. Foto: The Bridgeman Art Library.

Lista ilustraţiilor din text

1. Memorialul de la Héricourt

2. Hagia Sofia, începutul anilor 1850

3. Mozaic deasupra porţilor împărăteşti de la Hagia Sofia

4. Ludovic-Napoleon, 1854

5. Palmerston

6. Lev Tolstoi în 1854

7. Lordul Raglan

8. Hugh Annesley după întoarcerea din Crimeea, cu plasturele negru acoperindu-i rana

9. Iarna în Crimeea, vara în Crimeea de Henry Hope Crealock

10. O cantinière în uniforma regimentului de zuavi, 1855

11. Nikolai Pirogov

12. Valea Umbrei Morţilor (1855)

13. Soldaţi din Regimentul 68 în uniformă de iarnă (1855)

14. Alexandru al II-lea

15. Generalul Pélissier

16. Cimitirul britanic de pe Dealul lui Cathcart, 1855

17. François Rochebrune

18. „Binele împotriva răului” (Punch, aprilie 1854)

19. Moartea amiralului Nahimov de Vasili Timm (1856)

Notă privind datele

Din 1700 până în 1918 Rusia a utilizat calendarul iulian, care era cu 13 zile în urma celui gregorian, folosit în Europa Occidentală. Pentru a evita confuziile, toate datele din această carte sunt menţionate conform calendarului gregorian.

Mulţumiri

Cercetările pentru elaborarea acestei cărţi au durat ani întregi şi se cuvine să mulţumesc multor persoane.

În primele etape ale cercetării Helen Rappaport m-a ajutat să alcătuiesc o bibliografie dintr-o listă potenţial nesfârşită de cărţi, memorii, jurnale şi scrisori ale participanţilor la Războiul Crimeii. Totodată, mi-a oferit îndrumări inestimabile în privinţa istoriei sociale a războiului, împărtăşindu-mi informaţii din cercetarea ei pentru volumul No Place for Ladies: The Untold Story of Women in the Crimean War.

Îi sunt recunoscător lui Alastair Massie de la National Army Museum din Londra, ale cărui lucrări The National Army Museum Book of the Crimean War: The Untold Stories şi A Most Desperate Undertaking: The British Army in the Crimea, 1854-56 au constituit o sursă de inspiraţie pentru cartea mea. Îi sunt recunoscător Majestăţii Sale regina Elisabeta a II-a pentru permisiunea de a folosi materialele din Arhiva Regală şi îi mulţumesc lui Sophie Gordon pentru sfaturile sale privind fotografiile din Colecţia Regală de la Windsor. La Arhiva Başbakanlık Osmanlı din Istanbul am fost ajutat de Murat Şiviloğlu şi de Melek Maksudoğlu, iar la Arhiva de Stat a Rusiei pentru Istorie Militară de la Moscova am beneficiat de ajutorul Luizei Habibulina.

Diferite persoane au făcut comentarii asupra întregului meu manuscris ori asupra unor părţi ale acestuia – Norman Stone, Sean Brady, Douglas Austin, Tony Margrave, Mike Hinton, Miles Taylor, Dominic Lieven şi Mark Mazower – şi le sunt recunoscător tuturor. Douglas Austin şi Tony Margrave, în special, au fost o mină de aur pentru diverse informaţii militare. Li se cuvin mulţumiri şi Marei Kozelsky pentru că mi-a permis să citesc manuscrisul pe atunci neterminat al cărţii sale despre Crimeea, precum şi lui Metin Kunt şi Onur Önul pentru ajutorul acordat în probleme legate de turci, lui Edmund Herzig pentru chestiunile legate de armeni, lui Lucy Riall pentru îndrumările privind Italia, Joannei Bourke pentru ideile sale privind psihologia militară, lui Antony Beevor pentru ajutorul în privinţa husarilor, lui Ross Belson pentru informaţii despre contextul demisiei lui Sidney Herbert, lui Keith Smith fiindcă mi-a donat cu generozitate extraordinara fotografie „Vechiul Scutari şi Üsküdarul modern” de James Robertson şi lui Hugh Small, a cărui carte The Crimean War: Queen Victoria’s War with the Russian Tsars m-a făcut să-mi reconsider ideile în multe privinţe.

Ca întotdeauna, le sunt îndatorat familiei mele – soţiei mele, Stephanie, şi fiicelor noastre, Lydia şi Alice, cărora nu prea le-a venit să creadă că scriu o carte despre război, dar care s-au arătat îngăduitoare faţă de interesele mele; agentei mele, Deborah Rogers, care m-a susţinut într-un mod atât de minunat, şi superbei sale echipe de la Rogers, Coleridge and White, în special lui Ruth McIntosh, care mă îndrumă în privinţa declaraţiilor de TVA, şi lui Melanie Jackson de la New York; Ceciliei Mackay pentru prelucrarea atentă a ilustraţiilor; lui Elizabeth Stratford pentru corectura textului; lui Alan Gilliland pentru excelentele hărţi; şi, mai presus de toate, extraordinarilor mei redactori, Simon Winder de la Penguin şi Sara Bershtel de la Metropolitan.

Introducere

În biserica parohială din Witchampton, comitatul Dorset, există un memorial în onoarea a cinci soldaţi din acest mic sat liniştit care au luptat şi au murit în Războiul Crimeii. Pe placă sunt următoarele cuvinte:

MORŢI ÎN SLUJBA ŢĂRII LOR.

TRUPURILE LOR SE AFLĂ ÎN CRIMEEA.

ODIHNEASCĂ-SE ÎN PACE. MDCCCLIV

În cimitirul comunei Héricourt, din sud-estul Franţei, se află o piatră funerară cu numele celor nouă bărbaţi din zonă care au murit în Crimeea:

ILS SONT MORTS POUR LA PATRIE.

AMIS, NOUS NOUS REVERRONS UN JOUR

La baza monumentului cineva a pus două ghiulele, una având inscripţionat numele Bastionului Malakoff (Malahov), capturat de francezi în timpul asedierii Sevastopolului, baza navală rusă din Crimeea, iar cealaltă – numele „Sebastopol”. Mii de soldaţi francezi şi britanici zac în morminte nemarcate şi părăginite din Crimeea.

La Sevastopol există sute de monumente, multe în cimitirul militar (bratskoe kladbişce), unul dintre cele trei cimitire imense înfiinţate de ruşi în timpul asediului, unde sunt înmormântaţi 127 583 de oameni ucişi în timpul apărării oraşului – un număr copleşitor. Ofiţerii au morminte individuale, pe care se menţionează numele şi regimentul, în timp ce soldaţii de rând sunt înhumaţi, câte 50 sau 100, în gropi comune. Printre ruşi sunt soldaţi veniţi din Serbia, Bulgaria ori Grecia, coreligionarii lor în cadrul creştinismului răsăritean, ce au răspuns apelului lansat de ţar ca ortodocşii să-şi apere credinţa. O placă mică, abia vizibilă din iarba înaltă sub care odihnesc 15 marinari, le comemorează „sacrificiul eroic pentru apărarea Sevastopolului în 1854-1855”:

AU MURIT PENTRU PATRIE,

PENTRU ŢAR ŞI PENTRU DUMNEZEU

În alte locuri din Sevastopol există „flăcări eterne” şi monumente închinate nenumăraţilor soldaţi necunoscuţi ce au murit luptând pentru oraş. Se estimează că în gropile comune din cele trei cimitire militare ale Sevastopolului sunt îngropaţi un sfert de milion de soldaţi, marinari şi civili ruşi¹.

Două războaie mondiale au eclipsat dimensiunile şi costurile umane uriaşe ale Războiului Crimeii. Astăzi ni se pare un război relativ minor; aproape că a fost uitat, asemenea plăcilor memoriale şi pietrelor de mormânt din aceste cimitire. Chiar şi în ţările ce au participat la conflict (Rusia, Marea Britanie, Franţa, Piemont-Sardinia din Italia şi Imperiul Otoman, inclusiv teritoriile care vor constitui ulterior România şi Bulgaria) nu există astăzi prea multă lume care să poată spune despre ce a fost vorba în Războiul Crimeii. Însă pentru predecesorii noştri de dinaintea Primului Război Mondial Crimeea a fost conflictul major al secolului al XIX-lea, cel mai important război din viaţa lor, aşa cum războaiele mondiale ale secolului XX sunt reperele istorice care ne marchează nouă viaţa.

Memorialul de la Héricourt

Pierderile au fost imense – cel puţin trei sferturi de milion de soldaţi ucişi în luptă ori morţi din cauza bolilor, dintre care două treimi ruşi. Francezii au pierdut aproximativ 100 000 de oameni, britanicii mult mai puţin, aproximativ 20 000, fiindcă au trimis un număr mai mic de soldaţi (în Crimeea au luptat 98 000 de soldaţi şi marinari britanici, faţă de francezi, care au fost 310 000). Însă chiar şi aşa, pentru o comunitate agrară mică precum Witchampton pierderea a cinci bărbaţi în putere a fost resimţită ca o lovitură grea. În parohiile Whitegate, Aghada şi Farsid din comitatul irlandez Cork, unde armata britanică a făcut recrutări masive, aproape o treime din populaţia masculină a murit în Războiul Crimeii².

Nimeni nu a calculat pierderile din rândul civililor: victimele bombardamentelor; cei care au murit de foame în oraşele asediate; populaţii devastate de bolile răspândite de armate; comunităţi întregi exterminate în masacrele şi campaniile sistematice de purificare etnică ce au avut loc în timpul luptelor din Caucaz, Balcani şi Crimeea. Acesta a fost primul „război total”, o versiune de secol XIX a războaielor din epoca noastră, în care au fost implicaţi civili şi care a condus la crize umanitare.

Totodată, a fost primul război cu adevărat modern – purtat cu tehnologii noi, puşti moderne, nave cu abur şi căi ferate, forme noi de logistică şi comunicare, precum telegraful, inovaţii importante în medicina militară, corespondenţi de război şi fotografi aflaţi chiar la faţa locului. Dar, în acelaşi timp, a fost ultimul război purtat după vechile coduri cavalereşti, cu „parlamentari” şi armistiţii în timpul confruntărilor pentru a strânge morţii şi răniţii de pe câmpul de luptă. Primele bătălii din Crimeea, cele pe râul Alma şi de la Balaklava, unde a avut loc vestita şarjă a cavaleriei uşoare, nu s-au deosebit foarte mult de felul în care s-au desfăşurat luptele în timpul Războaielor Napoleoniene. Cu toate acestea, asediul Sevastopolului, etapa crucială şi cea mai lungă a Războiului Crimeii, a fost un precursor al războiului industrializat din tranşee din 1914-1918. În cele 11 luni şi jumătate ale asediului, ruşii, britanicii şi francezii au săpat 120 de kilometri de tranşee; în schimburile de focuri dintre cele două tabere s-au tras 150 de milioane de gloanţe şi cinci milioane de bombe şi obuze de diverse calibre³.

Numele Războiului Crimeii nu reflectă scara lui globală şi semnificaţia sa enormă pentru Europa, Rusia şi acea zonă a lumii – ce se întinde din Balcani până la Ierusalim, de la Constantinopol până în Caucaz – care a ajuns să fie definită prin Chestiunea Orientală, marea problemă internaţională determinată de dezintegrarea Imperiului Otoman. Poate ar fi mai adecvat ca pentru Războiul Crimeii să se adopte denumirea rusă, „Războiul Oriental” (Vostocinaia voina), care, cel puţin, are meritul de a-l pune în relaţie cu Chestiunea Orientală, sau chiar „Războiul Turco-Rus”, denumire utilizată în multe surse turceşti, ce îl plasează în contextul istoric mai larg al secolelor de lupte între ruşi şi otomani, deşi astfel se omite factorul esenţial al intervenţiei occidentale în război.

Războiul a început în 1853 între forţele otomane şi cele ruseşti, în principatele dunărene ale Moldovei şi Ţării Româneşti, teritoriul actual al României, şi s-a extins în Caucaz, unde turcii şi britanicii au încurajat şi au sprijinit lupta triburilor musulmane împotriva Rusiei, iar de acolo în alte zone ale Mării Negre. În 1854, pe fondul intervenţiei britanicilor şi francezilor de partea Turciei şi al ameninţării austriecilor de a se alătura acestei alianţe antiruse, ţarul şi-a retras forţele din principate, iar luptele s-au mutat în Crimeea. Însă în 1854-1855 au existat şi alte teatre de război: în Marea Baltică, unde flota militară britanică plănuia să atace Sankt-Petersburgul, capitala Rusei; în Marea Albă, unde aceasta a bombardat mănăstirea Soloveţki în iulie 1854; şi chiar pe coasta Oceanului Pacific, în Siberia.

Scara globală a luptei s-a reflectat în diversitatea celor implicaţi. Cititorii vor descoperi un tablou amplu, cu mai puţine personaje militare decât ar fi crezut (ori s-ar fi temut) că vor găsi şi preponderent cu regi, regine, prinţi, curteni, diplomaţi, lideri religioşi, revoluţionari polonezi şi maghiari, doctori, infirmiere, jurnalişti, artişti şi fotografi, pamfletari şi scriitori, cel mai important dintre aceştia, din perspectiva ruşilor, fiind Lev Tolstoi, care a fost ofiţer pe trei dintre fronturile Războiului Crimeii (cel din Caucaz, cel dunărean şi cel din Crimeea). Mai presus de toate, vor afla, din cele notate în scrisori ori memorii, punctul de vedere al ofiţerilor şi soldaţilor de rând care au participat la război, de la britanicul „Tommy” la zuavii franco-algerieni şi soldaţii iobagi ruşi.

Există multe cărţi în limba engleză despre Războiul Crimeii. Dar aceasta este prima dintre cărţile apărute în engleză sau în alte limbi care se bazează în foarte mare măsură pe surse ruseşti, franceze şi otomane, precum şi britanice pentru a pune în lumină factorii geopolitici, culturali şi religioşi ce au determinat implicarea fiecărei mari puteri în conflict. Datorită acestui bogat context istoric al războiului, cititorii dornici să înceapă lupta vor trebui să aibă răbdare în primele capitole (ori chiar să sară peste ele). Din aceste pagini sper să rezulte o nouă evaluare a importanţei războiului ca punct de cotitură major în istoria Europei, a Rusiei şi a Orientului Mijlociu, cu consecinţe până în zilele noastre. Aici nu îşi are locul opinia foarte răspândită în Marea Britanie că a fost un război „fără sens” şi „inutil” – idee născută din dezamăgirea publicului faţă de campania militară prost administrată şi de realizările sale limitate la vremea respectivă –, care, începând de atunci, a avut un impact atât de dăunător asupra literaturii istorice. Mult timp neglijat şi adesea ridiculizat pe motiv că nu ar fi un subiect serios pentru cercetători, Războiul Crimeii a fost lăsat mai ales în seama istoricilor militari britanici, mulţi dintre ei nişte entuziaşti amatori, care au relatat iar şi iar aceleaşi poveşti (şarja cavaleriei uşoare, incompetenţa comandanţilor englezi, Florence Nightingale), punând prea puţin în discuţie originile religioase ale războiului, complexitatea politică a Chestiunii Orientale, relaţiile dintre creştini şi musulmani în regiunea Mării Negre sau influenţa rusofobiei europene, fără de care este greu de sesizat adevărata semnificaţie a conflictului.

Războiul Crimeii a fost un punct de cotitură crucial. A distrus vechea alianţă conservatoare dintre Rusia şi austrieci care menţinuse ordinea existentă pe continentul european, permiţând apariţia unor state-naţiuni noi, Italia, România şi Germania. Le-a lăsat ruşilor resentimente puternice faţă de Occident, impresia că au fost trădaţi întrucât celelalte state creştine au fost de partea turcilor şi frustrări în privinţa ambiţiilor din Balcani ce vor continua să destabilizeze relaţiile dintre puteri în anii 1870 şi vor genera crizele care vor duce la izbucnirea Primului Război Mondial. A fost primul conflict european major în care s-au implicat turcii, dacă nu luăm în considerare scurta lor participare la luptele Revoluţiei Franceze şi Războaiele Napoleoniene. A favorizat accesul lumii musulmane a Imperiului Otoman la armatele şi tehnologiile occidentale, i-a accelerat integrarea în economia capitalistă globală şi a provocat o reacţie islamică împotriva Occidentului care continuă şi astăzi.

Fiecare putere a avut motivele ei pentru a intra în război. Naţionalismul şi rivalităţile imperiale s-au îmbinat cu interesele religioase. Pentru turci, însemna lupta pentru imperiul lor ce se destrăma în Europa, pentru apărarea suveranităţii lor imperiale în faţa pretenţiilor Rusiei de a-i reprezenta pe creştinii ortodocşi din Imperiul Otoman şi de a preîntâmpina pericolul unei revoluţii islamice şi naţionaliste în capitala turcă. Britanicii au susţinut că au intrat în război ca să-i apere pe turci de hărţuielile Rusiei, însă de fapt au fost mai interesaţi să dea o lovitură Imperiului Rus, de care se temeau că le este rival în Asia, şi să se prevaleze de război pentru a-şi promova propriile interese în privinţa religiei şi a liberului-schimb în Imperiul Otoman. Pentru împăratul francezilor, Napoleon al III-lea, războiul era o ocazie de a recâştiga respectul faţă de Franţa şi influenţa acesteia în străinătate, dacă nu chiar şi gloria din timpul domniei unchiului său, şi, poate, de a redesena harta Europei ca o familie de state-naţiuni liberale, aşa cum visase Napoleon I – deşi influenţa catolicilor asupra regimului său lipsit de autoritate l-a împins să intre în războiul împotriva ruşilor şi pe temeiuri religioase. Pentru britanici şi francezi, aceasta a fost o cruciadă întru apărarea libertăţii şi civilizaţiei europene de ameninţarea barbară şi despotică a Rusiei, al cărei expansionism agresiv reprezenta o ameninţare reală nu doar pentru Occident, ci pentru întreaga creştinătate. Cât despre ţarul Nicolae I, principalul răspunzător pentru Războiul Crimeii, acesta a fost animat, pe de o parte, de o mândrie şi o aroganţă nemăsurate, consecinţă a faptului că era ţar de 27 de ani, pe de altă parte, de concepţia lui despre felul cum trebuie să se poarte o mare putere ca Rusia cu vecinii săi mai slabi şi, nu în ultimul rând, de un calcul extrem de greşit în privinţa felului în care vor răspunde celelalte puteri la acţiunile sale; însă, mai presus de toate, el a considerat că poartă un război religios, o cruciadă, pentru a împlini menirea Rusiei de a-i apăra pe creştinii din Imperiul Otoman. Ţarul a jurat să ţină piept întregii lumi pentru a îndeplini ceea ce considera că este misiunea sa divină – extinderea imperiului ortodox până la Constantinopol şi Ierusalim.

Istoricii au avut tendinţa de a respinge motivele religioase ale războiului. Puţini consacră mai mult de un paragraf sau două disputei din Ţara Sfântă – rivalitatea dintre catolici sau latini (sprijiniţi de Franţa) şi greci (sprijiniţi de Rusia) cu privire la cine ar trebui să deţină controlul asupra Bisericii Sfântului Mormânt de la Ierusalim şi asupra Bisericii Naşterii de la Betleem –, chiar dacă acesta a fost punctul de declanşare (iar pentru ţar o cauză suficientă) a Războiului Crimeii. Până la războaiele religioase din epoca noastră, părea neplauzibil ca o gâlceavă pentru cheile unei biserici să atragă marile puteri într-un război de amploare. În unele cărţi de istorie, disputa din Ţara Sfântă este utilizată pentru a ilustra caracterul absurd al acestui război „stupid” şi „inutil”. În altele, ea este prezentată doar ca un element ce a declanşat cauza reală a războiului: lupta puterilor europene pentru a câştiga influenţă în Imperiul Otoman. În aceste cărţi de istorie se susţine că războaiele sunt provocate de rivalităţi imperiale, de concurenţa pentru pieţe ori de influenţa opiniilor naţionaliste autohtone. Chiar dacă toate acestea sunt adevărate, se subestimează importanţa religiei în secolul al XIX-lea (dacă am învăţat ceva din războaiele balcanice ale anilor 1990 şi din ascensiunea islamului militant, acest lucru este, fără îndoială, că religia joacă un rol crucial în alimentarea războaielor). În Chestiunea Orientală toate puterile au folosit religia ca pârghie, politica şi credinţa s-au întreţesut în această rivalitate imperială şi fiecare naţiune, în primul rând Rusia, a intrat în război convinsă că Dumnezeu este de partea ei.

Chestiunea Orientală – zona de conflict

Zona frontului danubian

Înaintarea aliaţilor spre Sevastopol

Bătălia de pe râul Alma

Caucazul

Bătălia de la Balaklava

Bătălia de la Inkerman

Asediul Sevastopolului

1

Războaiele religioase

De săptămâni întregi pelerinii continuau să vină la Ierusalim pentru sărbătoarea Paştelui. Veneau din toate colţurile Europei de Est şi ale Orientului Mijlociu, din Egipt, Siria, Armenia, Anatolia, din peninsula greacă, dar mai ales din Rusia, călătorind pe mare până în portul Jaffa, unde închiriau cămile şi măgari. Până în 10 aprilie, Vinerea Mare din 1846, la Ierusalim se strânseseră 20 000 de pelerini. Se cazau pe unde apucau sau dormeau cu toată familia sub cerul liber. Pentru a-şi plăti cheltuielile acestui drum lung, aproape fiecare dintre ei adusese câte ceva, un crucifix sau o podoabă lucrată manual, şiraguri de mărgele ori broderii, pe care le vindea turiştilor europeni veniţi în vizită la locurile sfinte. Piaţeta din faţa Bisericii Sfântului Mormânt, ţinta pelerinajului lor, era un bazar plin de viaţă, în care găseai fructe şi legume multicolore, obiecte de artizanat ale pelerinilor, piei de capră şi de bou urât mirositoare, lăsate la soare de tăbăcăriile din spatele bisericii. Tot aici se adunau şi cerşetorii. Ca să primească pomană, îi înspăimântau pe străini ameninţându-i că îi ating cu mâinile lor leproase. Turiştii înstăriţi trebuiau să fie apăraţi de ghizii lor turci, care îi loveau cu beţe pe cerşetori ca să deschidă drumul spre porţile bisericii.

În 1846, Paştele a căzut în aceeaşi zi după calendarul catolic şi după cel ortodox, astfel încât locurile sfinte erau mult mai aglomerate ca de obicei şi domnea o stare de tensiune. Cele două comunităţi religioase îşi disputau de mult dreptul de întâietate în desfăşurarea ritualurilor din Vinerea Mare la altarul Calvarului din Biserica Sfântului Mormânt, locul în care se presupunea că a fost înfiptă în stâncă crucea lui Iisus. În ultimii ani, rivalitatea dintre catolici şi ortodocşi se accentuase atât de mult, încât Mehmet Paşa, guvernatorul otoman al Ierusalimului, fusese nevoit să plaseze soldaţi în biserică şi în jurul acesteia, pentru a menţine ordinea. Dar nici această măsură nu a împiedicat unele ciocniri.

În Vinerea Mare, când au sosit preoţii catolici cu faţa de altar ţesută din in, i-au găsit acolo pe greci, care veniseră primii, aducându-şi antimisul brodat din mătase. Catolicii au cerut să vadă firmanul ortodocşilor, ordinul prin care sultanul de la Constantinopol îi autoriza să-şi pună primii pe altar antimisul. Grecii au cerut să vadă firmanul prin care catolicilor li se îngăduia să-l dea la o parte. Între preoţi s-a iscat o încăierare în care au intrat îndată călugări şi pelerini din ambele tabere. În scurt timp, biserica a devenit un câmp de luptă. Grupurile de credincioşi se băteau nu numai cu pumnii, ci şi cu crucifixe, sfeşnice, potire, candele, cădelniţe şi chiar bucăţi de lemn pe care le smulgeau din sanctuare. Lupta a continuat cu pistoale şi cuţite aduse pe ascuns la Sfântul Mormânt de credincioşi din ambele tabere. Când biserica a fost evacuată de gărzile lui Mehmet Paşa, peste 40 de oameni zăceau fără suflare¹.

„Iată ce se întâmplă în numele religiei!”, scria englezoaica Harriet Martineau, care în 1846 a făcut o călătorie la Locurile Sfinte din Palestina şi Siria.

Pentru mahomedani, Ierusalimul este cel mai sacru loc din lume, după Mecca. Pentru creştini şi pentru evrei este locul cel mai sacru din lume. Şi ei ce fac în acest sanctuar al Tatălui lor comun, după cum toţi declară că ar fi? Iată-i pe mahomedani dispuşi să omoare orice evreu sau creştin care ar intra în Moscheea lui Omar. Iată-i pe creştinii ortodocşi şi catolici care se urăsc unii pe alţii şi sunt gata să omoare orice evreu sau mahomedan ce ar intra în Biserica Sfântului Mormânt. Şi iată-i pe evrei militând împotriva duşmanilor lor în limbajul vindicativ al profeţilor lor din vechime².

Creşterea rapidă a numărului de pelerini în Palestina în secolul al XIX-lea a intensificat rivalitatea dintre biserici. Căile ferate şi vapoarele au permis călătoriile în masă, făcând regiunea accesibilă grupurilor de turişti catolici din Franţa şi Italia, precum şi grupurilor de credincioşi provenind din clasele mijlocii ale Europei şi Americii. Diferitele biserici se aflau în competiţie pentru a-şi exercita influenţa. Au înfiinţat misiuni pentru a-şi ajuta pelerinii, concurau pentru achiziţionarea de terenuri, înzestrau eparhiile şi mănăstirile şi fondau şcoli pentru a-i converti pe arabii ortodocşi (în special sirieni şi libanezi), cea mai mare, dar şi cea mai puţin educată comunitate din Ţara Sfântă.

„În ultimii doi ani au fost trimise la Ierusalim, din partea guvernului rus, a celui francez, a celui napolitan şi a celui din Sardinia, o mulţime de daruri pentru împodobirea Bisericii Sfântului Mormânt”, îi relata, în 1839, William Young, consulul britanic în Palestina şi Siria, lordului Palmerston de la Ministerul de Externe.

Există tot mai multe semne de invidie şi sentimente duşmănoase între aceste biserici. Micile gâlcevi care au existat întotdeauna între mănăstirile romano-catolice, cele greceşti şi cele armeneşti nu durau prea mult, cât timp divergenţele dintre ele erau aplanate periodic de cea care dădea autorităţilor turceşti o mită mai mare decât celelalte. Dar vremurile acelea s-au dus, fiindcă aceste ţări nu mai sunt izolate de intrigile europene în problemele Bisericii³.

Între 1842 şi 1847, la Ierusalim era mare agitaţie: anglicanii au întemeiat o eparhie; austriecii au deschis o tipografie franciscană; francezii au deschis un consulat la Ierusalim şi pompau bani în şcoli şi biserici pentru catolici; papa Pius al IX-lea a reinstalat un patriarh romano-catolic rezident, primul după cruciadele din secolul al XII-lea; patriarhul grec s-a întors de la Constantinopol pentru a-i controla mai bine pe ortodocşi; iar ruşii au trimis o misiune ecleziastică, fondând un complex ce cuprindea un han, un spital, o capelă, o şcoală şi o piaţă pentru a deservi numărul tot mai mare de pelerini ruşi.

În primele decenii ale secolului al XIX-lea, Biserica Ortodoxă Rusă a trimis la Ierusalim mai mulţi pelerini decât orice altă ramură a credinţei creştine. În fiecare an, aproape 15 000 de creştini soseau la Ierusalim pentru sărbătoarea Paştelui, unii făcând pe jos lungul drum ce străbătea Rusia, Caucazul, Anatolia şi Siria. Faţă de locurile sfinte din Palestina ruşii nutreau o evlavie puternică şi înflăcărată: a face un pelerinaj în aceste locuri constituia pentru ei cea mai înaltă manifestare a credinţei.

În anumite privinţe, ruşii considerau Ţara Sfântă o prelungire a patriei lor spirituale. Ideea „Sfintei Rusii” nu avea nici o delimitare teritorială; era un imperiu al ortodocşilor, cu sanctuare presărate prin toate ţinuturile creştinătăţii orientale, având Sfântul Mormânt drept biserică-mamă. „Palestina”, scria un teolog rus în anii 1840, „este pământul nostru natal în care nu ne recunoaştem a fi străini”⁴. Secole de pelerinaj au fundamentat această revendicare, stabilind o conexiune între Biserica Rusă şi Locurile Sfinte (legate de viaţa lui Hristos la Betleem, Ierusalim şi Nazaret), pe care mulţi ruşi le considerau mai importante – baza unei autorităţi spirituale mai înalte – decât suveranitatea vremelnică şi politică a otomanilor în Palestina.

Nimic din această ardoare nu se regăsea la catolici ori la protestanţi, pentru care Locurile Sfinte erau obiect de interes istoric şi de manifestare a unui sentiment romantic mai curând decât a evlaviei. Istoricul Alexander Kinglake, autor şi al unor însemnări de călătorie, considera că „modelul cel mai apropiat de un pelerin pe care îl putea oferi Biserica Romano-Catolică era adesea un simplu turist francez, cu un jurnal, o teorie şi planul de a scrie o carte”. Turiştii europeni erau dezgustaţi de patosul pelerinilor ortodocşi, ale căror ritualuri ciudate li se păreau „barbare” şi nişte „superstiţii degradante”. Martineau a refuzat să meargă la Sfântul Mormânt pentru a vedea ritualul de spălare a picioarelor pelerinilor în Vinerea Mare. „Nu m-am putut duce să văd mascarade desfăşurate în numele creştinismului”, scria ea, „în comparaţie cu care şi cel mai primitiv fetişism de pe malurile unui râu african ar fi fost mai puţin strident”. Din acelaşi motiv, nu s-a dus nici la ceremonia Luminii Sfinte din Sâmbăta Paştelui, când mii de credincioşi se îngrămădeau în Sfântul Mormânt pentru a-şi aprinde lumânările de la flăcările miraculoase ce apăreau din mormântul lui Hristos. Grupuri rivale de ortodocşi – greci, bulgari, moldoveni, sârbi şi ruşi – se înghionteau pentru a-şi aprinde lumânările primii; se luau la bătaie; iar uneori credincioşii mureau călcaţi în picioare sau sufocaţi de fum. Baronul Curzon, care a asistat la o asemenea scenă în 1834, a descris ceremonia ca pe „o scenă de dezordine şi profanare”, în care pelerinii, „aproape goi, dansau cu mişcări frenetice, chiuind şi răcnind de parcă erau posedaţi”⁵.

Nu este de mirare că o unitariană ca Martineau şi un anglican precum Curzon erau atât de ostili acestor ritualuri: manifestarea sentimentelor religioase fusese eliminată de mult din Biserica Protestantă. Asemenea multor turişti din Ţara Sfântă, simţeau că au mai puţine lucruri în comun cu pelerinii ortodocşi, al căror comportament sălbatic nu prea părea creştin, decât cu musulmanii relativ seculari, a căror atitudine foarte rezervată şi demnă era mai aproape de felul lor discret de a se ruga în linişte. Atitudini ca ale lor vor influenţa formularea politicii occidentale faţă de Rusia în disputele diplomatice privind Ţara Sfântă, care vor duce în cele din urmă la Războiul Crimeii.

Nesesizând sau ignorând importanţa Ţării Sfinte pentru identitatea spirituală a Rusiei, comentatorii europeni au văzut doar o ameninţare tot mai mare a intereselor bisericilor occidentale de acolo din partea Rusiei. La începutul anilor 1840, Young, acum consul britanic, trimitea sistematic rapoarte către Ministerul de Externe din Anglia despre stabilirea unor „agenţi ruşi” la Ierusalim – scopul acestora fiind, după părerea lui, să pregătească „o cucerire de către ruşi a Ţării Sfinte” prin pelerinaje plătite şi achiziţionarea unor terenuri pentru bisericile şi mănăstirile ortodoxe. Era, desigur, o perioadă în care misiunea ecleziastică rusă îşi exercita influenţa asupra comunităţilor greacă, armeană şi arabă ortodoxă, finanţând biserici, şcoli şi hanuri din Palestina şi Siria (un activism căruia Ministerul de Externe de la Sankt-Petersburg i se opunea, fiindcă, pe bună dreptate, se temea că asemenea activităţi ar putea provoca ostilitatea puterilor occidentale). Rapoartele lui Young despre planurile de cucerire ale Rusiei erau tot mai isterice. „Pelerinii din Rusia au fost auziţi vorbind pe faţă despre viitorul nu foarte îndepărtat când această ţară va fi sub stăpânire rusească”, îi scria el lui Palmerston în 1840. „Într-o singură noapte din timpul Paştelui ruşii ar putea înarma 10 000 de pelerini aflaţi între zidurile Ierusalimului. Mănăstirile din oraş sunt spaţioase şi, fără costuri prea mari, pot fi transformate în fortăreţe.” Temerile britanicilor în faţa acestui „plan rusesc” au accelerat iniţiativele anglicanilor, care au condus în cele din urmă la întemeierea primei biserici anglicane de la Ierusalim, în 1845⁶.

Dar cei mai îngrijoraţi de prezenţa tot mai masivă a Rusiei în Ţara Sfântă erau francezii. Potrivit catolicilor francezi, Franţa avea cu Palestina o legătură istorică, datând din perioada cruciadelor. În opinia lor, acest lucru conferea Franţei, „prima naţiune catolică” a Europei, misiunea specială de a proteja credinţa din Ţara Sfântă, în pofida scăderii remarcabile a numărului de pelerini romano-catolici în ultimii ani. „Avem acolo o moştenire de păstrat, un interes de apărat”, declara presa provincială catolică. „Vor trece secole până când ruşii vor vărsa măcar o mică parte din sângele sacrificat de francezi pentru Locurile Sfinte în timpul cruciadelor. Ruşii nu au participat în nici un fel la cruciade… Întâietatea Franţei printre naţiunile creştine e atât de limpede în Orient, încât turcii numesc Europa creştină Frankistan, ţara francezilor.”⁷

Pentru a contracara prezenţa tot mai mare a ruşilor şi a-şi consolida rolul de principali protectori ai catolicilor din Palestina, francezii au deschis un consulat la Ierusalim în 1843 (nu după mult timp, un grup de musulmani revoltaţi, ostili influenţei exercitate de puterile occidentale, a smuls tricolorul de pe stâlpul pe care era arborat). La ceremoniile romano-catolice de la Sfântul Mormânt şi de la Biserica Naşterii din Betleem, consulul francez a început să apară în uniformă de gală, cu o suită numeroasă de oficialităţi. La mesa din noaptea de Crăciun de la Betleem a fost însoţit de un număr mare de infanterişti, asiguraţi de Mehmet Paşa, dar plătiţi de Franţa⁸.

Încăierările dintre catolici şi ortodocşi aveau loc de obicei atât la Biserica Naşterii, cât şi la Sfântul Mormânt. De mulţi ani se certau dacă şi călugării catolici sunt îndreptăţiţi să aibă o cheie de la biserica principală (ai cărei custozi erau ortodocşii) ca să poată trece prin ea spre Capela Ieslei, care le aparţinea catolicilor; dacă ar trebui să aibă o cheie de la Grota Naşterii, o veche cavernă de sub biserică, considerată locul în care s-a născut Hristos; dacă ar trebui să li se dea voie să monteze în pardoseala de marmură a Grotei, în presupusul loc al Naşterii, o stea de argint cu stema Franţei şi cu o inscripţie în latină: „Aici Iisus Hristos s-a născut din Fecioara Maria”. Steaua fusese amplasată acolo de francezi în secolul al XVIII-lea, dar ortodocşii nu o suportau, considerând-o o „emblemă a cuceririi”. În 1847, steaua de argint a fost furată; instrumentele folosite pentru a o desprinde din pardoseala de marmură au fost lăsate acolo. Imediat, catolicii i-au învinuit de acest delict pe ortodocşi. Abia de curând ortodocşii construiseră un zid pentru a împiedica accesul preoţilor catolici la Grotă, iar această măsură a dus la disensiuni între preoţii catolici şi cei ortodocşi. După înlăturarea stelei de argint, francezii au înaintat un protest diplomatic Porţii, curtea otomană de la Constantinopol, făcând referire la un tratat din 1740, mult timp ignorat, despre care susţineau că garanta drepturile catolicilor de a întreţine steaua de argint din Grotă. Dar ortodocşii aveau revendicări contrare, bazate pe tradiţie şi pe concesii din partea Porţii⁹. Acest conflict minor legat de cheia unei biserici a constituit, de fapt, începutul unei crize diplomatice privind controlul asupra Locurilor Sfinte, care va avea consecinţe profunde.

În afară de cheia bisericii de la Betleem, francezii susţineau dreptul catolicilor de a repara acoperişul Sfântului Mormânt, pornind tot de la prevederile tratatului din 1740. Reparaţiile erau imperios necesare. O bună parte a plumbului de pe acoperiş fusese jupuit (ortodocşii şi catolicii acuzându-se reciproc pentru asta). În biserică ploua şi păsările zburau în voie. Potrivit legilor turceşti, cel ce deţinea acoperişul unei case era proprietarul acelei case. Astfel încât dreptul de a efectua reparaţiile era disputat cu înverşunare de catolici şi de ortodocşi, pornind de la ideea că acesta le-ar conferi în faţa turcilor statutul de protectori legitimi ai Sfântului Mormânt. Împotriva francezilor, Rusia a susţinut cererile ortodocşilor, făcând recurs la Tratatul de la Kuciuk-Kainargi, din 1774, semnat după înfrângerea turcilor de către ruşi în războiul din 1768-1774. Potrivit ruşilor, Tratatul de la Kuciuk-Kainargi le acorda dreptul de a reprezenta interesele ortodocşilor în Imperiul Otoman. Asta era foarte departe de adevăr. Limbajul tratatului era ambiguu şi uşor de denaturat prin traducerea în diverse limbi (ruşii au semnat tratatul în rusă şi italiană, turcii în turcă şi italiană, apoi documentul a fost tradus de ruşi în franceză, în scopuri diplomatice)¹⁰. Dar presiunea exercitată de Rusia asupra Porţii a garantat că lucrurile nu se vor petrece aşa cum voiau catolicii. Turcii au tras de timp şi au rezolvat ambiguu problema, provocând scandal de ambele părţi.

Conflictul s-a agravat în mai 1851, când Ludovic-Napoleon l-a numit pe prietenul său apropiat, marchizul Charles de La Valette, ambasador în capitala turcă. La doi ani şi jumătate după alegerea sa ca preşedinte al Franţei, Napoleon încă făcea eforturi să se impună în faţa Adunării Naţionale. Pentru a-şi consolida poziţia, a făcut o serie de concesii punctului de vedere catolic: în 1849, trupele franceze l-au readus pe papă la Roma, după ce fusese forţat de masele revoluţionare să părăsească Vaticanul; iar Legea Falloux din 1850 a deschis calea spre creşterea numărului de şcoli catolice. Numirea lui La Valette a reprezentat o altă concesie majoră făcută clericilor. Marchizul era un catolic zelos, o personalitate marcantă a „partidei clericale” din umbră, care, potrivit părerii generale, trăgea sforile politicii externe a Franţei. Această facţiune clericală avea o influenţă deosebit de puternică asupra politicii Franţei în ceea ce priveşte Locurile Sfinte, unde milita pentru o atitudine fermă împotriva ameninţării ortodoxe. Când a preluat postul de ambasador, La Valette şi-a depăşit cu mult prerogativele. În drum spre Constantinopol, a făcut o oprire neprogramată la Roma pentru a-l convinge pe papă să susţină revendicările catolicilor din Ţara Sfântă. Instalat la Constantinopol, a insistat să folosească un limbaj agresiv în relaţia cu Poarta – tactică, explica el, menită să „îi facă pe sultan şi pe miniştrii lui să dea înapoi şi să capituleze” în faţa intereselor francezilor. Presa catolică i s-a raliat lui La Valette, mai ales influentul Journal des débats, al cărui editor îi era prieten apropiat. La rândul său, La Valette alimenta presa cu citate care puneau paie pe foc şi îl înfuriau pe ţarul Nicolae I¹¹.

În august 1851, francezii au format o comisie mixtă împreună cu turcii pentru a dezbate problema drepturilor religioase. Comisia şi-a tot amânat concluziile fiindcă turcii cumpăneau cu precauţie revendicările ortodocşilor şi cele ale catolicilor. Înainte ca lucrările comisiei să se fi încheiat, La Valette a anunţat că dreptul catolicilor a fost „stabilit în mod clar”, ceea ce însemna că nu mai era necesară continuarea negocierilor. A afirmat că Franţa „este îndreptăţită să recurgă la măsuri extreme” pentru a sprijini dreptul catolicilor şi a lăudat „superioritatea forţelor navale ale acesteia în Mediterana” ca mijloc de impunere a intereselor francezilor.

Nu se ştie sigur dacă La Valette a avut aprobarea lui Napoleon pentru o asemenea ameninţare explicită cu războiul. Napoleon nu manifesta un interes deosebit faţă de religie. Nu cunoştea detaliile disputei privind Ţara Sfântă şi se plasa în principiu pe o poziţie defensivă în Orientul Mijlociu. Dar este posibil sau chiar foarte probabil ca Napoleon să fi fost mulţumit că La Valette provoca o criză în relaţia cu Rusia. Era dispus să încerce orice s-ar fi interpus între cele trei puteri (Marea Britanie, Rusia şi Austria), care izolaseră Franţa de Concertul European şi îi impuseseră în 1815 condiţiile „umilitoarelor tratate” de după înfrângerea unchiului său, Napoleon Bonaparte. Ludovic-Napoleon avea motive întemeiate să spere că din disputa asupra Ţării Sfinte se va naşte un nou sistem de alianţe: Austria era o ţară catolică şi ar fi putut fi convinsă să se alăture Franţei împotriva Rusiei ortodoxe, iar Marea Britanie avea de apărat propriile interese imperiale în Orientul Apropiat împotriva ruşilor. Oricare ar fi fost motivul ce a determinat această acţiune, agresiunea premeditată a lui La Valette l-a înfuriat pe ţar, care l-a avertizat pe sultan că orice acceptare a revendicărilor catolicilor ar încălca tratatele existente dintre Poartă şi Rusia, obligându-l să rupă relaţiile diplomatice cu otomanii. Această schimbare bruscă a situaţiei a alertat Marea Britanie, care, anterior, încurajase Franţa să ajungă la un compromis, însă acum se afla în situaţia de a se pregăti de un eventual război¹².

Războiul propriu-zis avea să izbucnească abia peste doi ani, dar, când s-a întâmplat acest lucru, conflagraţia a fost alimentată de fervoarea religioasă acumulată de-a lungul secolelor.

*

Imperiul Rus se întemeia pe religie într-o măsură mult mai mare decât oricare dintre celelalte puteri. Sistemul ţarist îşi organiza supuşii în funcţie de statutul lor confesional; îşi percepea graniţele şi obligaţiile internaţionale aproape numai în baza religiei.

În ideologia fondatoare a statului ţarist, ce a fost întărită de naţionalismul rus în secolul al XIX-lea, Moscova rămăsese ultima capitală a ortodoxiei, „A Treia Romă”, după cucerirea de către turci a Constantinopolului, inima Bizanţului, în 1453. Potrivit acestei ideologii, eliberarea ortodocşilor de imperiul islamic al otomanilor şi reinstaurarea Constantinopolului drept centru al creştinătăţii orientale făceau parte din misiunea divină a Rusiei în lume. Imperiul Rus a fost conceput ca o cruciadă ortodoxă. Începând cu înfrângerea hanatelor mongole Kazan şi Astrahan în secolul al XVI-lea şi până la cucerirea Crimeii, a Caucazului şi a Siberiei în secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea, identitatea imperială a Rusiei a fost de fapt definită de conflictul dintre creştinii stabiliţi aici şi nomazii tătari din stepele eurasiatice. În conştiinţa naţională a ruşilor, această delimitare religioasă a fost întotdeauna mai importantă decât orice altă definire etnică: rusul era ortodox, iar străinul avea altă credinţă.

Religia s-a aflat în centrul războaielor purtate de Rusia împotriva turcilor, care, la mijlocul secolului al XIX-lea, aveau zece milioane de supuşi ortodocşi (greci, bulgari, albanezi, moldoveni, valahi şi sârbi) în teritoriile lor europene, plus trei-patru milioane de alţi creştini (armeni, georgieni şi un mic număr de abhazi) în Caucaz şi Anatolia¹³.

Pe graniţa nordică a Imperiului Otoman, o linie de apărare fortificată se întindea de la Belgrad, în Balcani, până la Kars, în Caucaz. Aceasta a fost linia de-a lungul căreia s-au purtat toate războaiele dintre Turcia şi Rusia începând cu a doua jumătate a secolului al XVII-lea (în 1686-1699, 1710-1711, 1735-1739, 1768-1774, 1787-1792, 1806-1812 şi 1828-1829). Războiul Crimeii şi Războiul Ruso-Turc din 1877-1878 nu au constituit excepţii de la această regulă. Graniţele apărate de aceste fortăreţe au fost zone de conflicte religioase, linia de demarcaţie dintre ortodoxie şi islam.

Două regiuni au avut un rol vital în aceste războaie ruso-turce: Delta Dunării (din principatele Moldova şi Ţara Românească) şi coasta de nord a Mării Negre (inclusiv Peninsula Crimeea). Acestea aveau să devină cele două mari teatre ale confruntărilor din Războiul Crimeii.

Cu braţele sale late şi mlaştinile pestilenţiale, Delta Dunării era o zonă tampon decisivă pentru apărarea Constantinopolului de un atac terestru din partea ruşilor. Aprovizionarea cu alimente pe Dunăre era esenţială pentru fortăreţele turceşti, precum şi pentru orice contingent al armatei ruse ce lua cu asalt capitala otomană, astfel încât loialitatea populaţiei de agricultori locali reprezenta un factor vital în aceste războaie. Ruşii au făcut apel la religia ortodoxă a agricultorilor, în încercarea de a-i câştiga de partea lor într-un război de eliberare de sub dominaţia musulmană, în timp ce turcii au adoptat politicile pământului pârjolit. Foametea şi bolile i-au înfrânt sistematic pe ruşii ce avansau în ţinuturile dunărene ale căror recolte fuseseră distruse de turcii în retragere. Astfel, orice atac împotriva capitalei turceşti avea să depindă de conceperea de către ruşi a unei rute pe mare – prin Marea Neagră – pentru a-şi aproviziona trupele de atac.

Dar coasta de nord a Mării Negre şi Crimeea erau folosite şi de otomani ca zonă tampon împotriva Rusiei. Otomanii se bazau mai curând pe vasalii lor din acea zonă, triburile tătare din Hanatul Crimeii, care vorbeau o limbă turcică, decât pe o colonizare pentru a proteja graniţele islamului de invadatorii creştini. Condus de Dinastia Ghiranilor, descinzând din însuşi Ginghis-Han, Hanatul Crimeii era ultimul avanpost rămas din Hoarda de Aur. Din secolul al XV-lea până în secolul al XVIII-lea armata sa de călăreţi ţinuse sub control stepele sudice dintre Rusia şi coasta Mării Negre. În urma raidurilor din Cnezatul Moscovei, tătarii trimiteau permanent la Constantinopol slavi spre a fi vânduţi pe pieţele robiei sexuale sau pentru galere. Ţarii Rusiei şi conducătorii Poloniei îi plăteau tribut hanului pentru a-şi ţine oamenii departe de teritoriile lor¹⁴.

De la sfârşitul secolului al XVII-lea, când a intrat în posesia Ucrainei, Rusia s-a luptat vreme de un veac să smulgă aceste zone tampon de sub controlul otomanilor. Porturile cu ape calde ale Mării Negre, atât de importante pentru ascensiunea puterii comerciale şi navale ruseşti, erau elementele strategice în acest război, dar interesele religioase nu s-au aflat niciodată mai prejos. Astfel, după înfrângerea otomanilor de către Rusia şi aliaţii săi în 1699, Petru cel Mare le-a cerut turcilor să le garanteze ortodocşilor drepturile asupra Sfântului Mormânt şi liberul acces al tuturor ruşilor în Ţara Sfântă. Lupta pentru principatele dunărene (Moldova şi Ţara Românească) a fost la rândul ei, parţial, un război religios. În conflictul ruso-turc din 1710-1711, Petru le-a ordonat trupelor ruseşti să treacă Prutul şi să invadeze principatele, în speranţa că astfel va provoca o răscoală a populaţiei creştine autohtone împotriva turcilor. Răscoala nu a avut loc. Dar ideea că Rusia ar putea apela la coreligionarii săi din Imperiul Otoman pentru a-i submina pe turci s-a menţinut în centrul politicii ţariste în următorii două sute de ani.

Această politică a căpătat o formă oficială în perioada în care Ecaterina cea Mare s-a aflat pe tron (1762-1796). După înfrângerea decisivă a otomanilor în războiul din 1768-1774, când aceştia au reocupat principatele, ruşii au avut relativ puţine pretenţii teritoriale de la turci înainte de a se retrage. Prin Tratatul de la Kuciuk-Kainargi, Rusia a primit doar o fâşie îngustă de pe coasta Mării Negre între Nipru şi Bug (inclusiv portul Herson), regiunea Kabarda din Caucaz, precum şi porturile Kerci şi Enikale din Crimeea, unde Marea Azov comunică cu Marea Neagră, deşi tratatul îi constrângea pe otomani să renunţe la suveranitatea asupra Hanatului Crimeii şi să le recunoască tătarilor independenţa. Totodată, tratatul acorda vaselor ruseşti drept de navigaţie prin Dardanele, strâmtoarea îngustă turcească ce uneşte Marea Neagră cu Mediterana. Chiar dacă ruşii nu au primit multe teritorii, au câştigat drepturi substanţiale de a interveni în favoarea supuşilor ortodocşi din Imperiul Otoman. Tratatul de la Kuciuk-Kainargi a redat principatelor statutul lor anterior sub suveranitatea otomană, dar ruşii şi-au asumat dreptul de a proteja populaţia ortodoxă. De asemenea, în baza tratatului Rusiei i se permitea să construiască o biserică ortodoxă la Constantinopol – prevedere pe care ruşii au interpretat-o într-un sens mai larg, considerând că aveau dreptul să-i reprezinte pe supuşii ortodocşi ai sultanului. Astfel, negustorilor creştini din Imperiul Otoman (greci, armeni, moldoveni şi valahi) li se îngăduia să navigheze în apele Turciei sub pavilion rusesc, o concesie importantă prin care ruşii îşi puteau promova simultan interesele comerciale şi pe cele religioase. Aceste revendicări religioase au avut implicaţii pragmatice interesante. Cum ruşii nu puteau anexa Principatele Române fără să întâmpine rezistenţă din partea marilor puteri, încercau să smulgă Porţii concesii ce ar fi transformat principatele în regiuni semiautonome aflate sub influenţa Rusiei. Ei sperau ca, în timp, afinităţile religioase să ducă la realizarea unor alianţe cu moldovenii şi valahii, de natură să slăbească autoritatea otomanilor şi să asigure dominaţia ruşilor în sud-estul Europei în caz că Imperiul Otoman s-ar fi prăbuşit.

Încurajată de victoria asupra Turciei, Ecaterina a urmat o politică de colaborare cu grecii, ale căror interese religioase, susţinea ea, Rusia avea dreptul şi obligaţia să le protejeze în baza tratatului. Ecaterina a trimis agenţi militari în Grecia, a instruit ofiţeri greci în şcolile sale militare, a invitat negustori şi marinari greci să se stabilească în noile sale oraşe de pe ţărmul Mării Negre şi le-a dat grecilor de înţeles că Rusia le va sprijini mişcarea de eliberare naţională de sub turci. Dintre toţi suveranii ruşi, Ecaterina s-a identificat cel mai mult cu cauza grecilor. Sub influenţa tot mai mare a comandantului său militar cu cel mai înalt grad, omul de stat şi favoritul curţii, prinţul Grigori Potemkin, Ecaterina visa chiar să recreeze vechiul Imperiu Bizantin, pe ruinele celui otoman. Filosoful francez Voltaire, cu care împărăteasa coresponda, i se adresa cu votre majesté impériale de l’église grecque, în timp ce baronul Friedrich Grimm, corespondentul ei german favorit, îi spunea l’Impératrice des Grecs. Ecaterina îşi imagina acest imperiu elen ca un imperiu ortodox aflat sub protecţia Rusiei, a cărei limbă slavonă, potrivit opiniei (greşite) a primului mare istoric al Rusiei, Vasili Tatişcev, fusese cândva lingua franca a Imperiului Bizantin. Împărăteasa i-a dat numele Constantin – după primul şi ultimul împărat al Bizanţului – celui de-al doilea nepot al său. Pentru a-i sărbători naşterea, în 1779, a pus să se bată monede speciale din argint cu imaginea marii biserici Sfânta Sofia (Hagia Sofia) de la Constantinopol, transformată dramatic în moschee după cucerirea otomană. În locul unui minaret, pe monedă, deasupra fostei bazilici bizantine se afla o cruce ortodoxă. Pentru a-şi educa nepotul să devină conducătorul acestui imperiu oriental renăscut, împărăteasa i-a adus dădace din Naxos, care să-l înveţe greaca, limbă pe care acesta, ajuns la vârsta maturităţii, o vorbea fluent¹⁵.

Nu a fost niciodată clar cât de convinsă era de acest „Proiect Grecesc”. În forma conturată în 1780 de contele Bezborodko, secretarul ei particular şi, în fapt, ministrul de Externe, proiectul prevedea nici mai mult, nici mai puţin decât expulzarea turcilor din Europa, împărţirea teritoriilor acestora între Rusia şi Austria şi „reîntemeierea vechiului imperiu grecesc”, cu capitala la Constantinopol. În 1781, Ecaterina a discutat acest proiect cu împăratul austriac Iosif al II-lea. Într-o corespondenţă purtată în următorul an, au căzut de acord că un asemenea proiect era de dorit. Rămâne însă incert dacă aveau de gând să realizeze acest plan. Unii istorici au ajuns la concluzia că proiectul grecesc nu a fost decât un element de iconografie neoclasică sau o punere în scenă politică, la fel ca „satele potemkiniene”, care nu a jucat un rol cu adevărat important în politica externă a Rusiei. Însă, chiar dacă nu a existat un plan concret de măsuri care să fie luate imediat, pare destul de clar că proiectul constituia cel puţin unul dintre obiectivele generale ale Rusiei de a deveni o putere cu deschidere la Marea Neagră, conectată prin comerţ şi religie cu lumea ortodoxă din estul Mediteranei, inclusiv cu Ierusalimul. Potrivit poetului preferat al Ecaterinei, Gavrila Derjavin, care a fost şi unul dintre cei mai importanţi oameni de stat din timpul domniei sale, scopul proiectului grecesc era:

Să se meargă înainte printr-o cruciadă,

Să se cureţe apele Iordanului,

Să se elibereze Sfântul Mormânt,

Să li se dea înapoi Atena atenienilor, Constantinopolul lui Constantin

Şi să se reîntemeieze Ţara Sfântă a lui Iafet*1.

„Odă despre cucerirea oraşului Ismail”

Fără îndoială că turul pe care l-au făcut Ecaterina şi Iosif, cu o mare suită internaţională, în porturile Mării Negre a fost mai mult decât o punere în scenă politică. Împărăteasa a vizitat şantierele unor noi oraşe şi baze militare ruseşti, trecând pe sub arcadele înălţate de Potemkin în cinstea ei, pe care erau înscrise cuvintele „Drumul spre Bizanţ”¹⁶. Călătoria ei a fost o declaraţie de intenţie.

Ecaterina credea că Rusia trebuia să se orienteze spre sud dacă voia să devină o mare putere. Nu mai era suficient să exporte blănuri şi cherestea prin porturile sale baltice, ca în vremea cnezatului medieval al Moscovei. Ca să concureze cu puterile europene trebuia să-şi dezvolte pieţe de desfacere pentru produsele agricole din ţinuturile sale sudice fertile şi să-şi impună prezenţa navală în porturile cu ape calde de la Marea Neagră, din care navele ei să poată pătrunde în Mediterana. Din cauza geografiei ciudate a Rusiei, Marea Neagră juca un rol decisiv nu numai în apărarea militară a Imperiului Rus la graniţa sa de sud cu lumea musulmană, ci şi în menţinerea ei ca putere pe continentul european. Fără Marea Neagră, Rusia nu avea acces spre Europa pe mare decât prin Baltica, mare ce putea fi uşor blocată de alte puteri nordice în cazul unui conflict european (aşa cum britanicii au şi făcut în timpul Războiului Crimeii).

Planul de a face din Rusia o putere sudică a fost lansat în forţă în 1776, când Ecaterina l-a însărcinat pe Potemkin să se ocupe de Noua Rusie (Novorossiia), teritoriile puţin populate de pe ţărmul nordic al Mării Negre, cucerite recent de la otomani, şi să colonizeze regiunea. Le-a oferit aristocraţilor ruşi terenuri enorme şi a invitat colonizatori europeni (germani, polonezi, italieni, greci, bulgari şi sârbi) să se instaleze în stepe ca agricultori. Acolo s-au întemeiat noi oraşe – Ekaterinoslav, Herson, Nikolaev şi Odessa –, multe construite în stil rococo francez şi italian. Potemkin însuşi a supravegheat construcţia oraşului Ekaterinoslav (care înseamnă „slava Ecaterinei”) ca simbol greco-roman care să reprezinte moştenirea clasică pe care el şi adepţii proiectului grecesc şi-o imaginau pentru Rusia. El visa, după cum îi explica Ecaterinei într-o scrisoare, la structuri grandioase, dintre care multe nu au fost realizate niciodată, precum magazine „construite în semicerc, ca propileele sau arcadele de la Atena”, o casă a guvernatorului „în stil grec şi roman”, tribunale în forma „vechilor bazilici” şi o catedrală, „un fel de imitaţie a Bazilicii Sfântul Pavel de lângă zidurile Romei”. Era, spunea el, „un semn al transformării acestui pământ, prin grija voastră, dintr-o stepă pustie într-o grădină întinsă şi dintr-un ţinut sălbatic al animalelor într-un cămin primitor pentru oameni din toate ţinuturile”¹⁷.

Odessa era perla sudică a coroanei ruseşti. Frumuseţea ei arhitectonică se datora în bună măsură ducelui de Richelieu, emigrat în Rusia în urma Revoluţiei Franceze, care a fost mulţi ani guvernatorul oraşului. Dar importanţa Odessei ca port era realizarea grecilor, primii care fuseseră încurajaţi de Ecaterina să se stabilească aici. Graţie liberei circulaţii acordate navelor ruseşti prin Tratatul de la Kuciuk-Kainargi, Odessa a devenit în scurt timp un actor important în comerţul din Marea Neagră şi Mediterana, înlocuind în bună măsură dominaţia francezilor.

Integrarea Crimeii în Rusia s-a petrecut într-un mod diferit. Prin Tratatul de la Kuciuk-Kainargi se recunoştea independenţa Hanatului Crimeii faţă de otomani, chiar dacă sultanul şi-a păstrat o autoritate religioasă nominală în calitatea sa de calif. Deşi semnaseră tratatul, otomanii nu prea fuseseră dispuşi să recunoască independenţa Crimeii, temându-se că aceasta va fi înglobată curând de ruşi, la fel ca restul ţărmului Mării Negre. Rămâneau pe poziţii în puternica cetate Oceakov, pe ţărmul limanului Niprului, de unde puteau să-i atace pe ruşi în cazul în care aceştia ar fi intervenit în peninsulă. Dar aveau puţine mijloace de apărare împotriva politicii de infiltrare politică şi religioasă a Rusiei.

La trei ani după semnarea tratatului, Şahin Ghirai a fost ales han. Educat la Veneţia şi semioccidentalizat, era candidatul preferat al Rusiei (aflat în fruntea unei delegaţii a Crimeii la Sankt-Petersburg, o impresionase pe Ecaterina prin „firea sa plăcută” şi înfăţişarea atrăgătoare). Şahin era susţinut de numeroasa populaţie creştină din Crimeea (negustori greci, georgieni şi armeni) şi de mulţi dintre nomazii nogai din stepele continentale, care îşi păstraseră întotdeauna cu înverşunare independenţa faţă de hanatul otoman şi care i se supuneau lui Şahin în calitate de comandant al Hoardei lui Nogai. Numai că Şahin nu era acceptabil pentru otomani, care au trimis o flotă cu alt han care să-l înlocuiască şi i-au încurajat pe tătarii din Crimeea să se răzvrătească împotriva acestui „păgân”. Şahin a fugit, dar în scurt timp s-a întors şi a lansat împotriva tătarilor rebeli un masacru ce i-a îngrozit chiar şi pe ruşi. Drept răspuns şi încurajaţi de otomani, tătarii au pornit un război religios punitiv împotriva creştinilor din Crimeea, determinând Rusia să organizeze exodul rapid al acestora (30 000 de creştini au fost strămutaţi la Taganrog, Mariupol şi în alte oraşe de pe coasta Mării Negre, unde majoritatea s-au trezit fără nici un adăpost).

Plecarea creştinilor a slăbit dramatic economia Crimeii. Şahin a devenit şi mai dependent de ruşi, care au început să exercite presiuni asupra lui ca să accepte anexarea. Nerăbdător să consolideze securitatea Crimeii înaintea unei reacţii a restului Europei, Potemkin s-a pregătit de un război-fulger împotriva turcilor şi, totodată, a aranjat abdicarea lui Şahin în schimbul unei pensii exorbitante. După instalarea hanului la Sankt-Petersburg, tătarii au fost convinşi să i se supună Ecaterinei. În întreaga Crimee au avut loc ceremonii regizate în cadrul cărora tătarii se adunau, cu tot cu mullahii lor, pentru a-i jura credinţă, cu mâna pe Coran, împărătesei ortodoxe aflate la mii de kilometri depărtare. Potemkin era convins că anexarea trebuia cel puţin să pară a fi din voinţa poporului.

Anexarea Crimeii de către Rusia în 1783 a constituit o umilinţă amară pentru turci. Era primul teritoriu musulman pe care Imperiul Otoman îl pierdea în faţa creştinilor. Cu greu marele-vizir al Înaltei Porţi a acceptat acest lucru. Alţi oameni politici de la curtea sultanului considerau însă că pierderea Crimeii reprezintă un pericol de moarte pentru Imperiul Otoman, susţinând că ruşii o vor folosi ca bază militară împotriva Constantinopolului şi a autorităţii otomane din Balcani, şi făceau presiuni pentru declanşarea unui război împotriva Rusiei. Dar era nerealist ca turcii să se lupte singuri cu ruşii, iar turcii nu prea sperau la o intervenţie occidentală: Austria se aliniase cu Rusia, anticipând o viitoare împărţire a Imperiului Otoman între ruşi şi austrieci; Franţa era prea epuizată după implicarea în Războiul de Independenţă american pentru a trimite o flotă în Marea Neagră; în timp ce britanicii, profund afectaţi de pierderile suferite în America, erau mai curând indiferenţi (dacă „Franţa are de gând să tacă în privinţa turcilor”, nota lordul Grantham, ministrul de Externe, „de ce ne-am amesteca noi? Nu e momentul să începem o nouă luptă¹⁸”).

Otomanii şi-au pierdut răbdarea patru ani mai târziu, în 1787, la scurt timp după turul provocator al Ecaterinei prin oraşele recent cucerite de pe ţărmul Mării Negre, într-un moment când, în Caucaz, înregistrau noi pierderi în faţa ruşilor*2. În speranţa unei alianţe cu prusacii, cei ce se declarau în favoarea războiului au avut câştig de cauză, iar otomanii au declarat război Rusiei; Rusia a fost sprijinită de aliata sa, Austria, care, la rândul ei, a declarat război Turciei. La început, otomanii au înregistrat unele succese. Pe frontul danubian, au determinat retragerea forţelor austriece înspre Banat. Dar nu au mai primit ajutor militar din partea Prusiei, iar după un îndelungat asediu au pierdut cetatea strategică de la Oceakov în faţa ruşilor, apoi Belgradul şi Principatele Române în faţa unei contraofensive austriece, pentru ca, în cele din urmă, ruşii să cucerească importantele forturi turceşti de la gurile Dunării. Turcii au fost nevoiţi să ceară pacea. În 1792, prin Tratatul de la Iaşi, au redobândit un control nominal asupra Principatelor Române, dar au cedat Rusiei Oceakovul, noua graniţă ruso-turcă aflându-se pe Nistru. Totodată, au recunoscut oficial anexarea Crimeii de către Rusia. Numai că în realitate nu au acceptat niciodată pe deplin pierderea Crimeii şi aşteptau prilejul să se răzbune.

*

În războiul religios al Rusiei împotriva vecinilor săi musulmani, culturile islamice din regiunea Mării Negre erau considerate un pericol deosebit. Cârmuitorii Rusiei se temeau de o axă islamică, o largă coaliţie a unor popoare musulmane sub conducerea Turciei, care ar fi ameninţat regiunile de la frontiera sudică a Rusiei, unde populaţia musulmană creştea într-un ritm rapid, pe de o parte, datorită ratei mari a natalităţii, iar pe de alta, datorită convertirii la islam a unor triburi nomade. Pentru a întări controlul imperial în aceste zone de graniţă instabile, ruşii au lansat, în primele decenii ale secolului al XIX-lea, o nouă etapă a strategiei lor sudice: expulzarea populaţiei musulmane şi încurajarea creştinilor să colonizeze teritoriile recent cucerite.

Basarabia a fost cucerită de ruşi în timpul războiului împotriva Turciei din 1806-1812. Poarta Otomană a cedat-o oficial Rusiei în 1812, prin Tratatul de la Bucureşti, care punea Principatele Române sub suveranitatea comună a Rusiei şi a Imperiului Otoman. Noii conducători ţarişti ai Basarabiei au expulzat populaţia musulmană, trimiţând în Rusia, ca prizonieri de război, mii de ţărani tătari. Au repopulat câmpiile fertile ale Basarabiei cu moldoveni, valahi, bulgari, ruteni şi greci, atraşi de privilegiile fiscale, scutirea de serviciul militar şi împrumuturile oferite de statul rus celor care aveau o meserie. Presate să populeze regiunea, care aducea Rusia la doar câţiva kilometri de Dunăre, autorităţile ţariste locale au închis ochii în privinţa iobagilor ucraineni şi ruşi plecaţi de pe moşii, care după 1812 ajungeau în Basarabia în număr tot mai mare. Exista un program energic de construire a bisericilor, iar înfiinţarea unei eparhii la Chişinău i-a legat pe conducătorii locali ai Bisericii de Biserica Ortodoxă Rusă (şi nu de cea grecească)¹⁹.

Şi cucerirea Caucazului de către ruşi făcea parte din această cruciadă. Ea era concepută în mare măsură ca un război religios purtat împotriva triburilor musulmane din munţi – ceceni, inguşi, cerchezi şi daghestanezi – şi pentru creştinarea Caucazului. Triburile musulmane erau în principal sunnite, opunându-se cu înverşunare controlului din partea oricărei puteri seculare, dar aliniate prin religie cu sultanul otoman, în calitatea sa de „calif suprem al legii islamice”. Sub comanda generalului Aleksei Ermolov, numit guvernator al Georgiei în 1816, ruşii au purtat un război feroce, semănând teroarea, atacând sate, incendiind case, distrugând recolte şi defrişând păduri, în încercarea zadarnică de a subjuga triburile de munteni. Această campanie criminală devastatoare a dat naştere unei mişcări organizate de rezistenţă a triburilor, care a căpătat şi ea în scurt timp un caracter religios.

Principala influenţă religioasă, numită muridism, venea de la secta (sufită) naqshbandiya, care a început să se impună în Daghestan în anii 1810 şi de acolo s-a răspândit în Cecenia, unde predicatorii organizau rezistenţa ca un jihad (război sfânt) condus de imamul Ghazi Muhammad pentru apărarea Şariei şi a purităţii credinţei islamice. Muridismul era o combinaţie puternică de război sfânt şi război social împotriva ruşilor păgâni şi a prinţilor care îi susţineau. A unit din nou triburile din munţi, scindate înainte de duşmănii şi vendete, permiţându-i imamului să introducă impozite şi un serviciu militar generalizat. Conducerea imamului era exercitată prin murizi (discipoli religioşi), din rândul cărora proveneau dregătorii locali şi judecătorii din satele rebele.

Cu cât caracterul religios al rezistenţei devenea tot mai pronunţat, cu atât se accentua şi caracterul religios al invaziei ruseşti. Creştinarea Caucazului a devenit unul dintre principalele ţeluri, ruşii refuzând să ajungă la un compromis cu capii musulmani ai mişcării rebele. „O apropiere desăvârşită între ei şi noi nu poate fi de aşteptat decât atunci când crucea va fi înălţată pe munţi şi în văi şi când bisericile Mântuitorului Iisus Hristos vor lua locul moscheilor”, se afirma într-un document oficial rusesc. „Până atunci, forţa armelor este adevăratul bastion al domniei noastre în Caucaz.” Ruşii au distrus moschei şi au impus restricţii în privinţa practicilor musulmane, cea mai mare nemulţumire fiind provocată de interzicerea pelerinajului la Mecca şi Medina. În multe zone, distrugerea aşezărilor musulmane făcea parte dintr-o politică a Rusiei ce ar fi numită astăzi „purificare etnică”, strămutarea forţată a triburilor de munteni şi repartizarea terenurilor acestora coloniştilor creştini. În Kuban şi în nordul Caucazului, triburile musulmane au fost înlocuite de colonişti slavi, în special ţărani ruşi sau ucraineni şi cazaci. În unele zone din sudul Caucazului, creştinii georgieni şi armeni au trecut de partea invadatorilor ruşi şi au participat la împărţirea prăzii. De exemplu, în timpul cuceririi Hanatului Gandja (Elizavetopol), unii georgieni s-au alăturat armatei ruse invadatoare ca trupe militare auxiliare; au fost apoi încurajaţi de ruşi să se mute în teritoriul ocupat şi să ia în primire pământurile părăsite de musulmani după ce o campanie de persecuţie religioasă i-a determinat pe aceştia să plece. Provincia Erevan, corespunzând aproximativ actualei Armenii, avea o populaţie în mare parte turco-musulmană până la Războiul Ruso-Turc din 1828-1829, în timpul căruia ruşii au expulzat din zonă aproximativ 26 000 de musulmani. În următorul deceniu au adus aici un număr aproape dublu de armeni²⁰.

Dar caracterul religios al cuceririlor dinspre sud ale Rusiei s-a manifestat cel mai evident în Crimeea. Crimeea are o istorie religioasă îndelungată şi complexă. Pentru ruşi, era un loc sacru. Potrivit cronicilor acestora, în Chersones, vechea colonie grecească de pe coasta sud-vestică a Crimeii, în apropierea actualului oraş Sevastopol, a fost botezat, în 988, Vladimir, cneazul Kievului, aducând astfel creştinismul în Rusia Kieveană. Dar aici au locuit şi sciţi, romani, greci, goţi, genovezi, evrei, armeni, mongoli şi tătari. Situată pe o falie istorică adâncă ce separa creştinătatea de lumea musulmană a otomanilor şi a triburilor vorbitoare de limbi turcice, Crimeea a fost mereu subiect de dispută, locul de desfăşurare a multor războaie. Chiar şi sanctuarele şi clădirile cu destinaţie religioasă din Crimeea au devenit câmpuri de luptă în numele credinţei, pe măsură ce fiecare nou val de populaţii stabilite aici le revendica. De exemplu, în oraşul Sudak de pe litoral se află biserica Sfântul Matei. Construită iniţial ca moschee, a fost ulterior distrusă şi reconstruită de greci ca biserică ortodoxă. Mai târziu a fost transformată în biserică catolică de genovezi, care au ajuns în Crimeea în secolul al XIII-lea, redevenind ulterior moschee sub otomani. A rămas moschee până la anexarea de către ruşi, când a fost transformată din nou în biserică ortodoxă²¹.

Anexarea Crimeii la Rusia a adus imperiului 300 000 de noi supuşi, aproape toţi tătari şi nogai musulmani. Ruşii au încercat să-i coopteze pe mai-marii locali (bei şi mârzaci) în administraţia lor, propunându-le să-i convertească la creştinism şi să-i înnobileze. Dar propunerea lor a fost ignorată. Puterea acestora nu se bazase niciodată pe funcţii publice, ci pe proprietatea asupra pământului şi pe politica determinată de relaţiile de clan: atât timp cât li se permitea să-şi păstreze pământurile, majoritatea preferau să-şi menţină statutul în cadrul comunităţii decât să-i slujească pe noii stăpâni imperiali. Majoritatea aveau legături de rudenie, comerciale sau religioase cu Imperiul Otoman. Mulţi au emigrat acolo în urma anexării de către Rusia.

Politica rusă faţă de ţăranii tătari a fost mult mai brutală. În Crimeea, spre deosebire de cea mai mare parte a Rusiei, iobăgia nu exista. Libertatea ţăranilor tătari a fost recunoscută de noua conducere imperială, care i-a transformat în ţărani ai statului (o categorie juridică diferită de cea a iobagilor). Dar faptul că tătarii continuau să îi fie loiali califului otoman, pe care îl invocau în rugăciunile lor din ziua de vineri, rămânea o provocare constantă pentru ruşi. Le dădea motive să se îndoiască de jurământul de credinţă faţă de ţar al noilor supuşi. În timpul numeroaselor războaie cu otomanii din secolul al XIX-lea, ruşii s-au temut mereu de revoltele tătarilor din Crimeea. Îi acuzau pe capii musulmani că se roagă pentru victoria turcilor şi pe ţăranii tătari că speră să fie eliberaţi de către turci, deşi, până la Războiul Crimeii, majoritatea populaţiei musulmane i-a rămas loială ţarului.

Convinşi că tătarii erau perfizi, ruşii au făcut tot posibilul să-i determine pe noii lor supuşi să plece. Primul exod în masă al tătarilor din Crimeea spre Turcia a avut loc în timpul Războiului Ruso-Turc din 1787-1792. În cea mai mare parte a fost vorba despre fuga ţăranilor înfricoşaţi că vor urma represalii din partea ruşilor. Dar tătarii au fost încurajaţi să plece şi de o serie de alte măsuri luate de ruşi, printre care confiscarea pământurilor, impozitarea punitivă, munca forţată şi intimidarea de către trupele de cazaci. Până în 1800 aproape o treime din populaţia tătară din Crimeea, aproximativ 100 000 de oameni, emigrase în Imperiul Otoman, iar alţi 10 000 plecaseră în urma Războiului Ruso-Turc din 1806-1812. Locul lor a fost luat de colonişti ruşi şi de alţi creştini din est: greci, armeni, bulgari, mulţi dintre ei refugiaţi din Imperiul Otoman care căutau protecţia unui stat creştin. Exodul tătarilor din Crimeea a reprezentat începutul unei retrageri treptate a musulmanilor din Europa. Era un episod al unei lungi istorii de schimburi demografice şi de conflicte etnice între sfera otomană de influenţă şi cea ortodoxă, care avea să dureze până la crizele balcanice de la sfârşitul secolului XX²².

Creştinarea Crimeii s-a înfăptuit şi prin construirea unor biserici, palate şi oraşe neoclasice grandioase ce aveau să elimine toate vestigiile musulmane. Ecaterina îşi imagina Crimeea ca pe paradisul sudic al Rusiei, o grădină a plăcerilor unde puteau fi savurate şi prezentate lumii de dincolo de Marea Neagră roadele domniei sale creştine luminate. Îi plăcea să folosească numele grecesc al peninsulei, Taurida, şi nu pe cel tătăresc, Crimeea (Krîm); considera că acesta lega Rusia de civilizaţia elenă a Bizanţului. Le-a acordat nobililor ruşi terenuri enorme pentru a înfiinţa moşii magnifice pe coasta sudică muntoasă, un ţărm rivalizând ca frumuseţe cu Amalfi; clădirile în stil clasic, grădinile mediteraneene şi viile erau menite să reprezinte o nouă civilizaţie creştină în acest ţinut până atunci păgân.

Urbanismul sublinia această dominaţie rusească în Crimeea: vechile oraşe tătăreşti, ca Bahcisarai, reşedinţa foştilor hani, au ajuns să aibă doar o importanţă secundară ori au fost complet abandonate; oraşe mixte din punct de vedere etnic, ca Feodosia sau Simferopol, capitala administrativă a ruşilor, au fost treptat reamenajate de statul imperial, centrul fiind mutat din vechiul cartier tătăresc în zone noi, unde s-au construit biserici ruseşti şi clădiri oficiale; iar oraşele noi, precum Sevastopolul, baza navală rusească, au fost construite exclusiv în stil neoclasic²³.

Construirea bisericilor în colonia nou-cucerită s-a desfăşurat relativ lent, moscheile continuând să domine orizontul multor oraşe şi sate. Dar la începutul secolului al XIX-lea s-a pus mult accent pe descoperirea unor vestigii arheologice creştine, ruine bizantine, grote folosite ca schituri de asceţi şi mănăstiri. Totul făcea parte dintr-un efort conştient de revendicare a Crimeii ca ţinut creştin sacru, un Munte Athos rusesc, un loc de pelerinaj pentru cei ce doreau să vină în contact cu leagănul creştinătăţii slave²⁴.

Cel mai important loc sfânt era, fireşte, cel al ruinelor Chersonesului, excavate de administraţia imperială în 1827, unde ulterior a fost ridicată biserica Sfântului Vladimir pentru a marca presupusul loc în care marele cneaz convertise la creştinism Rusia Kieveană. Faptul că acest sanctuar se afla la doar câţiva metri de locul în care forţele franceze au debarcat şi şi-au instalat tabăra în timpul Războiului Crimeii a fost una dintre ironiile simbolice ale istoriei.

*1 Potrivit cronicilor medievale ruseşti, după Potopul din Facerea, în ţinuturile lui Iafet s-au stabilit vechea populaţie rus’ şi alte triburi.

*2 Ruşii îşi extindeau continuu sistemul de fortăreţe de-a lungul fluviului Terek („Linia Caucazului”) şi foloseau recent câştigatul protectorat asupra regatului georgian ortodox Khartlia-Kakhetia ca să construiască o bază de operaţiuni împotriva otomanilor, ocupând Tbilisi şi începând primele lucrări la drumul militar georgian pentru a lega Rusia de sudul Caucazului.

Note

Abrevieri

AN Archives nationales, Paris

BLMD British Library Manuscripts Division, Londra

BLO Bodleian Library Special Collections, Oxford

BOA Arhiva Başbakanlık Osmanlı, Istanbul

FO National Archive, Londra, Foreign Office

GARF Arhiva de Stat a Federaţiei Ruse, Moscova

IRL Institutul de Literatură Rusă, Academia Rusă de Ştiinţe, Sankt-Petersburg

NAM National Army Museum, Londra

RA Royal Archives, Windsor

RGADA Arhiva de Stat a Rusiei pentru Documente Vechi, Moscova

RGAVMF Arhiva de Stat a Rusiei pentru Flota Navală Militară, Sankt-Petersburg

RGB Biblioteca de Stat a Rusiei, Departamentul de Manuscrise, Sankt-Petersburg

RGIA Arhiva de Stat a Rusiei pentru Documente Istorice, Sankt-Petersburg

RGVIA Arhiva de Stat a Rusiei pentru Istorie Militară, Moscova

SHD Service historique de la Défense, Vincennes

WO National Archive, Londra, War Office

Introducere

1. L. Liaşuk, Ofiţeri cernomorskogo flota pogubşie pri zaşcite Sevastopolia v 1854-1855 gg. (Simferopol, 2005); G. Arnold, Historical Dictionary of the Crimean War (Londra, 2002), pp. 38-39.

2. Losses of Life in Modern Wars: Austria-Hungary; France (Oxford, 1916), p. 142; Histoire militaire de la France, 4 vol. (Paris, 1992), vol. 2, p. 514; D. Murphy, Ireland and the Crimean War (Dublin, 2002), p. 104. Cel mai bun studiu recent despre victimele aliaţilor este T. Margrave, „Numbers & Losses in the Crimea: An Introduction”, War Correspondent, 21/1 (2003), pp. 30-32; 21/2 (2003), pp. 32-36; 21/3 (2003), pp. 18-22.

3. J. Herbé, Français et russes en Crimée. Lettres d’un officier français à sa famille pendant la campagne d’Orient (Paris, 1892), p. 337; A. Hruşciov, Istoriia oboroni Sevastopolia (Sankt-Petersburg, 1889), pp. 157-158.

1

Războaiele religioase

1. FO 78/446, Finn către Aberdeen, 27 mai 1846; 78/705 Finn către Palmerston, 5 aprilie 1847; H. Martineau, Eastern Life: Present and Past, 3 vol. (Londra, 1848), vol. 3, pp. 162-165.

2. Ibid., pp. 120-121.

3. FO 78/368, Young către Palmerston, 14 martie 1839.

4. Citat în D. Hopwood, The Russian Presence in Palestine and Syria, 1843-1914: Church and Politics in the Near East (Oxford, 1969), p. 9.

5. A. Kinglake, The Invasion of the Crimea: Its Origin and an Account of Its Progress down to the Death of Lord Raglan, 8 vol. (Londra, 1863), vol. 1, pp. 42-43; N. Shepherd, The Zealous Intruders: The Western Rediscovery of Palestine (Londra, 1987), p. 23; Martineau, Eastern Life, vol. 3, p. 124; R. Curzon, Visits to Monasteries in the Levant (Londra, 1849), p. 209.

6. FO 78/413, Young către Palmerston, 29 ianuarie şi 28 aprilie 1840; 78/368, Young către Palmerston, 14 martie şi 21 octombrie 1839.

7. R. Marlin, L’Opinion franc-comtoise devant la guerre de Crimée, Annales Littéraires de l’Université de Besançon, vol. 17 (Paris, 1957), p. 23.

8. E. Finn (ed.), Stirring Times, or, Records from Jerusalem Consular Chronicles of 1853 to 1856, 2 vol. (Londra, 1878), vol. 1, pp. 57-58, 76.

9. FO 78/705, Finn către Palmerston, 2 decembrie 1847.

10. Pentru diferitele interpretări ale tratatului, vezi R.H. Davison, Essays in Ottoman and Turkish History, 1774-1923: The Impact of the West (Austin, Tex., 1990), pp. 29-37.

11. Mémoires du duc De Persigny (Paris, 1896), p. 225; L. Thouvenel, Nicolas Ier et Napoléon III. Les préliminaires de la guerre de Crimée 1852-1854 (Paris, 1891), pp. 7-8, 14-16, 59.

12. A. Gouttman, La Guerre de Crimée 1853-1856 (Paris, 1995), p. 69; D. Goldfrank, The Origins of the Crimean War (Londra, 1995), pp. 76, 82-83; Correspondence Respecting the Rights and Privileges of the Latin and Greek Churches in Turkey, 2 vol. (Londra, 1854-1856), vol. 1, pp. 17-18.

13. A. Ubicini, Letters on Turkey, trad. Lady Easthope, 2 vol. (Londra, 1856), vol. 1, pp. 18-22.

14. S. Montefiore, Prince of Princes: The Life of Potemkin (Londra, 2000), pp. 244-245.

15. W. Reddaway, Documents of Catherine the Great (Cambridge, 1931), p. 147; Correspondence artistique de Grimm avec Catherine II, Archives de l’art français, nouvelle periode, 17 (Paris, 1932), pp. 61-62; The Life of Catherine II, Empress of Russia, 3 vol. (Londra, 1798), vol. 3, p. 211; The Memoirs of Catherine the Great (New York, 1955), p. 378.

16. Davison, Essays in Ottoman and Turkish History, p. 37; H. Ragsdale, „Russian Projects of Conquest in the Eighteenth Century”, în id. (ed.), Imperial Russian Foreign Policy (Cambridge, 1993), pp. 83-85; V. Aksan, Ottoman Wars 1700-1870: An Empire Besieged (Londra, 2007), pp. 160-161.

17. Montefiore, Prince of Princes, pp. 274-275.

18. Ibid., pp. 246-248.

19. G. Jewsbury, The Russian Annexation of Bessarabia: 1774-1828. A Study of Imperial Expansion (New York, 1976), pp. 66-72, 88 [ed. rom.: Anexarea Basarabiei la Rusia: 1774-1828. Studiu asupra expansiunii imperiale, trad. Alina Pelea, Polirom, Iaşi, 2003].

20. M. Gammer, Muslim Resistance to the Tsar: Shamil and the Conquest of Chechnya and Dagestan (Londra, 1994), p. 44; J. McCarthy, Death and Exile: The Ethnic Cleansing of Ottoman Muslims 1821-1922 (Princeton, 1995), pp. 30-32.

21. M. Kozelsky, „Introduction”, manuscris nepublicat.

22. K. O’Neill, „Between Subversion and Submission: The Integration of the Crimean Khanate into the Russian Empire, 1783-1853”, teză de doctorat, Harvard, 2006, pp. 39, 52-60, 181; A. Fisher, The Russian Annexation of the Crimea, 1772-1783 (Cambridge, 1970), pp. 144-146; M. Kozelsky, „Forced Migration or Voluntary Exodus? Evolution of State Policy toward Crimean Tatars during the Crimean War”, lucrare nepublicată; B. Williams, „Hijra and Forced Migration from Nineteenth-Century Russia to the Ottoman Empire”, Cahiers du monde russe, 41/1 (2000), pp. 79-108; M. Pinson, „Russian Policy and the Emigration of the Crimean Tatars to the Ottoman Empire, 1854-1862”, Guney-Dogu Avrupa Arastirmalari Dergisi, 1 (1972), pp. 38-41.

23. A. Schonle, „Garden of the Empire: Catherine’s Appropriation of the Crimea”, Slavic Review, 60/1 (primăvara 2001), pp. 1-23; K. O’Neill, „Constructing Russian Identity in the Imperial Borderland: Architecture, Islam, and the Transformation of the Crimean Landscape”, Ab Imperio, 2 (2006), pp. 163-191.

24. M. Kozelsky, Christianizing Crimea: Shaping Sacred Space in the Russian Empire and Beyond (De Kalb, Ill., 2010), capitolul 3; id., „Ruins into Relics: The Monument to Saint Vladimir on the Excavations of Chersonesos, 1827-57”, Russian Review, 63/4 (octombrie 2004), pp. 655-672.