© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6140-4

ISBN PDF: 978-973-46-6141-1

ISBN print: 978-973-46-6014-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Nicolae Coşniceru

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DIA RADU (n. 1981) a debutat în presă de pe băncile Facultăţii de Litere a Universităţii din Bucureşti. A colaborat ca documentarist cu presa occidentală (TF1, Radio France Culture, Le Monde şi Io Donna) şi a semnat reportaje, cronici şi interviuri în revistele Esquire, Cuvântul şi Dilema. În anul 2013 i s-a acordat Premiul Naţional pentru Jurnalism din partea Asociaţiei Române de Istorie a Presei. Din 1999 este reporter şi editor cultural la revista Formula AS, în paginile căreia încearcă să traseze un portret fidel al României de azi.

Argument

O ploaie rece şi cenuşie, un cotlon al casei abia luminat şi două ore intense, pline de miez – asta îmi vine în minte când mă gândesc la prima întâlnire cu Dan Grigore. Memoria a făcut pierdute între pliurile ei multe din detaliile interviului de atunci, trăit pe repede înainte. Ştiu doar că am plecat spre redacţie cu sentimentul unei mici comori la purtător, pe care nu voiam încă să o dezvălui nimănui.

Şi, exact ca-n poveşti, mi-au trebuit şapte ani să revin – un alt interviu, la mare distanţă în timp, pe care l-am aşteptat deopotrivă cu teamă şi înfrigurare.

Dacă te întorci la origini, găseşti originile schimbate, spunea Nietzsche. Găseşti, ca-n Tinereţe fără bătrâneţe…, doar cenuşa întâmplărilor care-au fost. Şi peste amintirile mele plutea îndoiala. Aveam oare să regăsesc aceeaşi poftă şi mirare de-a scotoci în viaţa cuiva? Mai era Maestrul la fel? Mai eram eu aceeaşi?

Ei bine, cartea aceasta s-a născut din bucurie. Din bucuria reîntoarcerii şi a regăsirii, care mi-a dovedit că potrivirile, când există, rămân toată viaţa la fel. Din bucuria de a fi împreună, din tihna dimineţilor în care ne-am lăsat duşi de amintiri, purtaţi de ele ca de o apă lină. S-a mai născut şi din încercarea de a întemeia împreună o arheologie personală, din care adevărurile să iasă la iveală altfel, scuturate de depunerile anilor, de praful uitării sau de dramatismul cu care au fost trăite la timpul lor.

N-am scormonit în viaţa Maestrului doar de dragul de a scormoni, datele şi cifrele îmi displac. Am iscodit din dorinţa de a descoperi ingredientele unui destin spectaculos, de a înţelege resorturile interioare ale reuşitei când viaţa însăşi se încăpăţânează să se pună de-a curmezişul.

Fost copil minune în anii de după al Doilea Război Mondial, crescut sub aripile ocrotitoare ale lui Mihail Jora şi ale Cellei Delavrancea, chinuit de capriciile unei mame furibunde şi de propria-i singurătate, adorat de melomani, dar discriminat şi marginalizat cu încrâncenare de regimul comunist, Dan Grigore şi-a luat revanşa binemeritată abia după revoluţie. Doar în afara graniţelor, în extrem de puţinele ieşiri artistice tolerate de culturnici, a putut să strălucească aşa cum merita şi să fie aşezat de criticii internaţionali în galeria marilor pianişti.

În ţară i s-a făcut dreptate târziu, când confirmările oficiale contau deja prea puţin, când zgomotul şi furia unei vieţi presărate cu piedici se transformaseră pe nesimţite în victorii morale.

Cu atât mai mult era nevoie de această carte acum, la vârsta la care întâmplările pot fi povestite cu francheţe şi detaşare. Nu ne mai ameninţă nicio închidere de ediţie, ci doar tristeţea freatică a celui care ştie că orice război câştigat lasă în urmă un câmp pârjolit.

Dacă închid ochii, văd aievea toate lucrurile mărunte care n-au mai încăput între copertele acestui volum: pe Tara, căţeluşa Maestrului, clămpănindu-şi gheruţele pe duşumea, cafelele şi bomboanele cu marţipan, care ne-au măsurat orele şi minutele, acordurile Concertului nr. 3 de Rahmaninov, care într-o dimineaţă umbroasă ne-a făcut pe amândoi să plutim cu tot cu pian şi covor.

Am petrecut împreună mai bine de jumătate de an. Am înregistrat, am transcris, am povestit şi repovestit momentele-cheie. Dar acum, când recitesc convorbirile noastre, n-aş şti exact cine pe cine s-a spus în paginile care urmează. Dacă e adevărat că povestea îşi găseşte întotdeauna povestitorul, probabil nici întâlnirea noastră n-a dat greş. À vous de juger!

Vă previn, nu aveţi de-a face cu o biografie obişnuită. Veţi izbucni de multe ori în râs, umorul Maestrului e irezistibil. Cartea aceasta vorbeşte însă de o suferinţă uriaşă. Sunt răni pe care le porţi sub piele o viaţă întreagă, răni care lasă amprente adânci pe clapele pianului. Din sângele lor, muzica creşte însă viguroasă şi crudă ca o liană. Se înalţă învolburată şi răvăşitoare, până la stele şi înapoi.

Dia Radu

martie 2015

„Mi-am trăit copilăria între spaimă şi bucurie“

Dia Radu: Maestre Dan Grigore, vă propun să pornim în călătoria noastră de la o provocare. Dacă v-aţi putea rezuma copilăria într-un cuvânt, unul singur, care să exprime starea pe care o trăiaţi atunci, care ar fi acela?

Dan Grigore: E foarte greu să aleg unul singur… Oscilez între două. Unul ar fi bucurie, celălalt spaimă. Mi-am trăit copilăria între spaimă şi bucurie. Când eram mic, mama era foarte bolnavă. Avea crize care îi puneau mereu viaţa în pericol, iar eu mă temeam îngrozitor că am s-o pierd. Îmi amintesc că aveam 3-4 ani şi de fiecare dată când pleca de acasă mă ascundeam ca struţul sub o pernă sau sub o plapumă, crezând că aşa va trece timpul mai repede. Dar şi mama era foarte posesivă cu mine. Naşterea mea s-a produs sub zodia pasiunii muzicale a doctorului Bogdan. M-am născut prin cezariană la Spitalul Brâncovenesc – nu mai există azi, a fost demolat. Era duminică, era chiar Schimbarea la Faţă, şi doctorul se grăbea să prindă concertul de dimineaţă de la Filarmonică. Însă în graba lui de meloman a uitat în viscerele mamei mele nişte resturi de vată. Maică-mea avusese şapte tentative de naştere, şase eşuate complet, iar la a şaptea a adus pe lume o fetiţă, care a trăit doar câteva luni. Eram deci al optulea copil, născut sănătos, de 4 kilograme. Doar că, la câteva zile după naştere, mama a avut nişte dureri atroce, încât a trebuit să fie din nou operată. De atunci a rămas cu o eventraţie care a chinuit-o multă vreme. Avea periodic crize. Efortul ăsta al ei de a mă aduce pe lume şi suferinţele fizice care au urmat au făcut-o extrem de posesivă. Aveam cu ea conflicte uriaşe.

D.R.: Şi George Enescu s-a născut tot la a opta încercare, după şapte copii răpuşi de angină difterică în primii ani ai vieţii…

D.G.: Da, da… Li se şi spusese alor mei: „Staţi, domnilor, că, uite, şi Enescu s-a născut aşa, poate e un semn de bun augur…“.

D.R.: Ceea ce cred că-i încânta peste măsură, nu?

D.G.: Nu ştiu cât de încântaţi erau, fiindcă maică-mea se văicărea mereu de crucea pe care o are de dus cu un copil atât de talentat. Cred că era un răsfăţ. În orice caz, mie nu-mi făcea bine. O simţeam ca pe o povară. Venea lumea să o felicite ce copil minunat are şi ea răspundea: „Dragă, cine are să-i trăiască, cine nu, să nu dorească!“. Şi eu eram destul de nefericit. Mă atingea destul de adânc.

D.R.: Era doar în purtarea ei faţă de ceilalţi sau se prelungea şi acasă, departe de ochii lumii?

D.G.: Nici acasă nu simţeam că m-ar aprecia foarte tare. Dimpotrivă! Îmi dădea mereu exemple, care mi-au rămas cicatrice adânci în memoria afectivă, de tot felul de indivizi care se purtau într-un anumit fel cu părinţii sau făceau anumite gesturi de recunoştinţă faţă de mamele lor. Isaac Babel, un scriitor genial, mort în puşcăriile staliniste, are într-o carte de amintiri poveşti despre cartierul lui din copilărie, cartierul evreiesc din Odessa, unde locuiseră şi părinţii lui Jascha Heifetz, Efrem Zimbalist, mi se pare că şi cei ai lui Vladimir Horowitz. Şi părinţii lui Isaac Babel nu conteneau să-i reproşeze copilului lor: „Uite, Isaac, Jascha a ajuns în America şi le-a luat părinţilor lui o vilă. Tu de ce nu cânţi la vioară?“. (Râde.) Cam aşa era şi mama. Deşi curgeau laudele în jur şi primea în permanenţă dovezi că e ceva de capul copilului pe care l-a făcut, atmosfera nu era plăcută. Eram foarte criticat: de taică-meu, că nu sunt destul de muncitor şi ascultător, de maică-mea, că nu-mi iubesc părinţii destul şi că nu fac nimic pentru ei…

D.R.: Dar vă iubeaţi mama, nu?

D.G.: Pe mama am iubit-o cel mai tare, cel mai intens, cu un fel de disperare care s-a întors împotriva mea. A pus în mine foarte mult capital, toată pasiunea ei pentru muzică, nedusă la împlinire, fiindcă fusese foarte talentată. Urmase pensionul de fete, dar nu o lăsaseră să facă vioară. Fiind foarte nemulţumită că cresc şi-mi lărgesc cercurile sociale, s-a simţit din ce în ce mai abandonată şi a trecut la represalii. Am avut un adevărat război de independenţă cu ea. Care m-a costat mult.

D.R.: Ce meserii aveau părinţii dumneavoastră?

D.G.: Tata, înainte de toate, a fost cioban în Balta Borcei, la Dunăre. A fost un copil care de mic a luat viaţa în piept, a învăţat cele mai importante lecţii pe pielea lui. Se trăgea din ţărani săraci, care veniseră din Apuseni şi se stabiliseră în Bărăgan, unde fuseseră împroprietăriţi. La 12 ani a plecat de acasă, să facă şcoală la Braşov. Îi plăceau ştiinţele exacte şi avea rezultate foarte bune, o vreme a colaborat şi la Gazeta matematică. La 16 ani îşi câştiga pâinea ca învăţător, într-un sat turcesc din Cadrilater. Mai târziu s-a hotărât să facă şcoala de aviaţie la Bucureşti. A ieşit şef de promoţie şi l-au trimis cu bursă la Paris, la École Supérieure de Guerre Aérienne, unde a studiat trei ani. Când s-a întors, a fost director al Şcolii de Aviaţie de la Braşov, apoi şef de cabinet al ministrului Aerului, şef de stat-major şi profesor la Şcoala de Război. Iar mama, culmea, avea rădăcini în aceeaşi parte, prin Ialomiţa, dar familia ei locuia deja la Bucureşti. Bunicul din partea mamei era director de şcoală, iar bunica era învăţătoare la Şcoala Herăstrău, din Cartierul Aviaţiei.

D.R.: Spuneaţi adineauri că în copilărie spaima că vă veţi pierde mama era contrabalansată de bucurie. La ce vă refereaţi?

D.G.: La bucuria de a face muzică, la bucuria de a găsi în mine echivalentul sonor al unor emoţii. La mine, muzica a venit înainte de vorbire. Îmi amintesc, ca prin ceaţă, cum la 3 ani am fost bolnav de gripă şi am zăcut două săptămâni în pat, cu febră. Într-o zi, când m-am simţit ceva mai bine, am cerut să fiu aşezat la pian. M-au înfăşurat într-o plapumă şi, proaspăt întors la jucăria mea, am simţit o undă de plăcere, de duioşie, care m-a făcut să compun imediat ceva ce ai mei au numit Dănuţ Vals. Descopeream lumea sunetelor şi, odată cu ea, plăcerea pe care mi-o dădeau acordurile pianului. Fiecare descoperire lăsa o amprentă de neuitat. Eram un copil foarte curios, foarte activ şi hipersensibil. Orice emoţie pe care o simţeam trebuia pusă imediat pe muzică. Când am ascultat prima oară orga, dus de părinţi la Biserica Neagră din Braşov, după ce s-a încheiat concertul, am început să plâng. Voiam să mai fie… Tot drumul cu trenul înapoi am fost într-o stare de transă. Abia aşteptam să ajung acasă, să regăsesc la pian emoţia pe care o trăisem. La fel s-a întâmplat şi după prima întâlnire cu marea. Aveam cam 5 ani. Pe vremea aceea, la Mamaia nu prea existau clădiri – erau doar câteva cocioabe şi plaje goale, un peisaj sălbatic şi foarte frumos. Nu pot uita impresia covârşitoare pe care mi-au dat-o întinderea nesfârşită a mării, culorile şi foşnetul ei şi linia mereu schimbătoare dintre cer şi apă. S-a înmagazinat într-o mare de sunete, pe care, întors la Bucureşti, le-am redat imediat la pian.

D.R.: Prin urmare, chiar înainte să vă daţi seama, muzica făcea deja parte din viaţa dumneavoastră.

D.G.: Da, a venit ca o joacă, la propriu. Fiindcă uneori, când mă plictiseam să mă joc de-a sunetele, pianul se transforma în tramvai. Pianinele vechi aveau nişte sfeşnice pe capac, în lateral: cel din stânga putea foarte bine să devină manivela de viteză a unui tramvai imaginar, iar cel din dreapta era frâna. Pedala era clinchetul de semnalizare. (Râde.)

D.R.: O carieră muzicală e aproape de neconceput fără un periplu obligatoriu pe la profesori şi maeştri ai instrumentului. Aş vrea să-i evocăm pe cei de la care aţi avut de învăţat. Aţi fost dus devreme la lecţii de pian?

D.G.: Prima lecţie de muzică am primit-o chiar de la mama, pe grătarul de la baie. Stăteam în picioare şi chiuveta îmi ajungea până la bărbie. Mama mă spăla pe ochi, cu mâna ei bună şi mare, apoi îmi arăta pe grătar cheia Sol şi notele muzicale din Imnul Regal: „Uite, vezi, acolo, între alea două, e Do. Pe stinghia următoare e Si, dincolo e La“. Aşa am început să învăţ notele. Iar mama a rămas vreme îndelungată cel mai serios critic al meu. Avea un auz bun, o sensibilitate muzicală excepţională şi era necruţătoare, dar nu nedreaptă. Era foarte subiectivă şi nedreaptă în multe chestii, dar în artă niciodată. Însă la primele lecţii de muzică nu m-a dus mama, ci Moşu’.

D.R.: Cine era Moşu’?

D.G.: Moşu’ era bunicul din partea mamei, un om pasionat de muzică, de pictură, de botanică. Era ceea ce se cheamă un diletant perfect. De la el am luat primele lecţii de desen, cu el studiam plantele şi insectele. Era un om cu o cultură generală remarcabilă, jurnalist la ziarele vremii, Dreptatea şi Universul. A fost printre primii jurnalişti care au susţinut campania de asanare a lacului Cişmigiu, pe când Cişmigiul era doar o baltă. Moşu’ a făcut de două ori puşcărie, fiindcă a aruncat la ambasada americană o scrisoare în care se plângea de nedreptăţile regimului. Bineînţeles, scrisoarea a fost interceptată. A fost condamnat la şapte ani, dar a fost eliberat în 1964, la amnistie, după trei ani. Ei, şi Moşu’, care se ocupa foarte mult de mine, a fost cel care prin relaţiile lui mi-a găsit prima profesoară de pian, pe Eugenia (Jeni) Ionescu. Venea chiar să asiste la lecţii, la Jeni acasă, pe Strada Spătarului, la numărul 27. Aveam 12-13 ani şi era foarte mândru de mine. Drept răsplată, după lecţii mă ducea la cofetărie, la Guguianu, pe Mihai Eminescu, unde singura mea dilemă era cu ce să termin – cu mascotă sau „Bibescu“? (Râde.) Marea lui bucurie a fost să vină să mă vadă la unul dintre primele mele concerte. Era proaspăt ieşit din puşcărie, în cârje şi îmbrăcat destul de ponosit, motiv pentru care, săracul, a stârnit revolta întregii familii.

D.R.: Unde locuia familia dumneavoastră în anii aceia?

D.G.: Îşi ridicaseră casă în Dealul Spirii, într-un cartier de locuinţe ieftine, mici vilişoare cu grădină. Era cam între Drumul Sării şi maidanul care, mai târziu, a devenit Drumul Taberei, pe unde noi, băieţii, ne plimbam cu bicicletele şi ne luau câinii la goană. Străzile astea purtau toate nume de aviatori. Mam’mare, adică bunica din partea mamei, care se mutase din Herăstrău în cartierul Bellu, unde bunicul devenise director de şcoală, venea cu tramvaiul 8 să mă vadă, până în Dealul Spirii. Era un om extraordinar de sufletist, dedicat până la sacrificiu familiei şi crezurilor ei foarte solide. Şi mă iubea la modul absolut. Dacă n-ar fi fost ea, n-aş fi ştiut ce înseamnă iubirea aceea mare, necondiţionată. După un timp, am locuit şi cu bunicii acolo, în Dealul Spirii. Au fost luaţi la noi, fiindcă mica lor casă de pe strada Brădet era o dărăpănătură. La ei, cozonacul avea miros de dulap vechi şi nu era prea grozav la gust, dar, cu toate astea, mie îmi plăcea enorm să-i vizitez. Odată, când eram foarte mic, am avut revelaţia că Pământul e rotund: mă uitam de acasă peste gard şi aveam iluzia că văd casa lui Mam’mare din cartierul Bellu. Era o casă care semăna perfect cu a ei. (Râde cu poftă.)

Şi tot în această casă din Dealul Spirii venea să ne viziteze Tana Nanescu, o mare cântăreaţă de operă a vremii, care a avut un rol foarte important în viaţa mea. Pentru că a reuşit, cu entuziasmul ei debordant, să-mi ofere un echilibru în faţa veşnicelor nemulţumiri ale mamei. Tana cânta la pian, nu era fitecine! Avea şi nişte mici compoziţii, fără pretenţii, dar care îmi impuneau respect. Mi-o amintesc cu basca ei şleampătă, era bătrână şi minunată, patetică şi inflamată, ca mai toate cântăreţele de operă. Spunea: „Vai, dar acest copil e genial, e un Betóvăn! Doamna mea, acest copil trebuie dus la un maestro, trebuie să-şi ia zborul, uite ce face, e minunat!“.

D.R.: Cred că Moşu’ a avut mână bună. Din câte ştiu, Jeni Ionescu era dintre cele câteva profesoare de pian celebre în epocă.

D.G.: Era foarte bine şcolită. Făcuse Conservatorul între cele două războaie şi apoi studiase la Leipzig, unde fusese colegă cu Mihail Jora. Ca şi el, îl avusese profesor pe Robert Teichmüller, unul dintre cei mai mari profesori de pian ai vremii, şi studiase compoziţia cu Max Reger. Avea o şcoală germană temeinică – atunci era cea mai bună şcoală muzicală. Dar cum era catolică, burgheză şi măritată cu un băiat de popă, n-avea un dosar prea bun. Aşa că primise doar un post minor, de profesoară de pian auxiliar la Conservator.

D.R.: V-aţi înţeles bine cu ea?

D.G.: Mi-a plăcut mult de ea, fiindcă era foarte caldă şi, spre deosebire de alte profesoare care mai mult vorbeau, ea şi cânta la pian. Era foarte mămoasă, deşi n-avea copii, în schimb avea doi căţei şi două pisici. Şi asta mi-a plăcut teribil. Jeni mi-a făcut un control foarte serios al auzului, pentru că într-o zi, aşteptând afară cu mama să iasă eleva de dinainte, am auzit prin geamul de la stradă ce se cânta şi i-am spus că se cântă în Re major. Mama, uluită, cum a intrat, a întrebat: „E adevărat că aţi cântat în Re major? Că băiatul aşa zice“. Şi, într-adevăr, cântase în Re major. Atunci m-a întors cu spatele la pian şi m-a pus să ghicesc tot felul de combinaţii de sunete. Şi a descoperit că aveam nu numai un auz absolut, ci şi auz armonic. Jeni a fost o profesoară minunată: mi-a dat lecţii de armonie, de teorie, de istorie a muzicii, îmi povestea tot felul de istorioare despre viaţa compozitorului, detalii pe care profesorii nu le prea dădeau. Şi îi mai sunt recunoscător şi pentru faptul că a avut curajul să-mi dea să învăţ piese mult prea grele pentru nivelul meu. Chiar la început mi-a dat să învăţ Appassionata de Beethoven. Cântam unele fragmente corect, ca în text, iar la restul improvizam ca ţiganii, cu pasiune.

D.R.: De ce, nu mai ţineaţi minte originalul?

D.G.: Nu, ci pentru că aşa-mi venea mie. Mă simţeam compozitor. Mi se părea că anumite pasaje ar merge mai bine altfel. A trebuit să mă ia uşurel: „Stai, puişor, că nu e chiar aşa!“. Jeni a făcut foarte multe pentru mine. Era prietenă cu toată lumea bună şi dădea constant serate la ea acasă, la care chema diverse somităţi muzicale să mă asculte. Veneau marile profesoare de pian din epocă, toate doamne bătrâne deja: Constanţa Erbiceanu, Florica Musicescu, Cella Delavrancea, Muza Ciomac, Nadia Chebap, Madeleine Cocorăscu sau Tanţi Căpăţână. Tot ea l-a chemat şi pe Jora să mă asculte.

D.R.: Asta se întâmpla prin anii 1950, nu? Mai aveau seratele muzicale fastul lor de odinioară, din interbelic?

D.G.: Majoritatea acestor doamne erau scăpătate, însă mai păstrau în gesturi o anumită nobleţe, o demnitate. Erau oameni de modă veche, cu o condiţie socială care nu mai era la modă, era brusc proscrisă. Nadia Chebap fusese chiar arestată. Muza Ciomac nu o ducea nici ea prea bine. Soţul ei, Emanoil Ciomac, a fost un critic muzical de o cultură rară, poet, eseist, se mişca în cercurile culte ale vremii, alături de Arşavir Acterian, Mircea Vulcănescu şi alţii. Am fost şi în casa lor, trimis de Jeni să-i cânt Muzei Appassionata şi să primesc sfaturi. Muza avea un stil teribil de a face lecţii, furtunos de-a dreptul, bătea cu piciorul în pământ, ţipa, era într-o transă nemaipomenită. În timp ce cântai, îţi comunica ţipând imagini despre muzică, despre personaje, dar, cum totul se derula cu o viteză uluitoare, se forţa să vorbească foarte repede: „Uite, aici, idealul omului care crede, lupta cu Dumnezeu, fii atent, destinul…“ etc. Sigur că situaţia avea ridicolul ei, dar reuşea să-şi comunice foarte bine mesajul.

D.R.: Spuneaţi că în aceeaşi perioadă l-aţi cunoscut şi pe compozitorul Mihail Jora. Aţi studiat şi cu el?

D.G.: Pe Jora l-am cunoscut acasă la Jeni, unde i-am cântat câteva piesuţe de-ale mele. El mi-a făcut nişte observaţii referitoare la anumite armonii, mi-a zis că nu e bine aşa, dar eu, căpos din fire, am zis ba nu, că-i mai bine ca mine. A râs şi imediat m-a luat la lecţii de armonie şi compoziţie, care ţineau câte o oră jumătate, două. Pe la ora 15:00 mergeam la el, pe strada Silvestru, la numărul 16. Pe la 17:00 treceam o străduţă mai încolo, pe Spătarului, la numărul 27, la doamna Jeni, şi mai stăteam şi la ea până târziu. Azi, vizavi de casa doamnei Ionescu e atelierul pictorului Ştefan Câlţia. Şi, puţin mai încolo, Casa Melik – una dintre cele mai vechi şi mai frumoase case din Bucureşti.

D.R.: Jora făcea parte din familia Jorăştilor, boieri moldoveni de viţă nobilă.

D.G.: Da, şi era rudă prin alianţă şi cu Enescu, prin Maruca Cantacuzino, care era rudă cu Jorăştii. Jora era un om absolut extraordinar, un om de o mare bunătate, un adevărat boier şi întru spirit. Avea o casă superbă, cu un portal la intrarea în curte, pe unde pe vremuri intrau trăsurile. Şi un salon minunat, cu biblioteci pe toţi pereţii, unde era şi pianul. Când intram, îl găseam tronând la biroul lui vechi. Se întorcea spre mine şi-mi zâmbea: „Dănuţule, bine-ai venit!“. Dar dacă greşeam la temele de armonie, mă sancţiona sever. Îşi ridica pe cap ochelarii de pe nasul lui coroiat şi începea să pufăie: „Măi, baieti [aşa spunea el, cu a], şe-ai făcut aişi?“. Jora n-a avut copii, a crescut un băiat de suflet…

D.R.: Ştiu că şi pe dumneavoastră v-a tratat ca pe un fiu adoptiv. Aţi simţit din partea lui afecţiunea asta paternă?

D.G.: Era foarte cald şi duios cu mine. Şi era de o uriaşă generozitate. Aveam doar 12 ani, iar el mă invita la ziua lui de naştere şi mă punea la aceeaşi masă cu toţi compozitorii importanţi, Mihail Andricu, Paul Constantinescu şi ceilalţi. Pe lângă faptul că era un muzician şi un cărturar de mare clasă, a fost pentru mine şi un mare model moral. Jora mi-a dat lecţii gratis, deşi era foarte în nevoie, o ducea rău în anii ăia. În primul meu an de studii cu el, soţia lui, Lili Jora, era în arest, fiindcă era soră cu Grigore Gafencu. Jora fusese dat afară din Conservator, nu avea salariu de nicăieri şi, cu toate astea, ţinea în casă nişte prieteni scăpătaţi, cărora li se luaseră locuinţele. Era, de exemplu, o doamnă, Racovitză-Flondor, compozitoare şi ea şi fostă moşiereasă, căreia i se luase tot, tot. Noi făceam ore de armonie, casa se încălzea cu godin cu rumeguş, fiindcă nu mai erau bani de lemne, iar doamna Racovitză-Flondor, într-un halat gros, cu prosopul în mână, trecea prin biroul lui Jora ca să ajungă la baie, să se spele. La el am întâlnit-o şi pe Veturia Goga, văduva lui Octavian Goga, o fostă mare cântăreaţă la vremea aceea. Mai târziu, ca s-o scape pe Lili de puşcărie, a fost nevoit să facă o mică concesie. A scris între paranteze, sub titlul unei suite foarte frumoase de altfel, Când strugurii se coc, explicaţia „Sărbătoare într-o gospodărie agricolă colectivă“. Şi pe chestia asta au eliberat-o, iar pe el l-au reprimit la Conservator.

D.R.: E un miracol cum toţi oamenii ăştia au reuşit să rămână senini şi generoşi, în ciuda privaţiunilor regimului. Mizeria politică nu i-a înrăit, ci dimpotrivă.

D.G.: Aşa e! Cu toate umilinţele pe care erau nevoiţi să le îndure, rămâneau stenici, foarte drăguţi şi foarte disponibili. La fel s-a întâmplat cu Marina Ştirbey-Brâncoveanu, al cărei soţ fusese condamnat la 20 de ani de puşcărie. Li se luase tot, ea stătea într-o mansardă pe strada Al. Popov, actuala Berthelot, la numărul 55. Avea o singură cameră cu o perdea la mijloc, cu care separa partea de dormitor de partea de salon. Marina m-a dus din proprie iniţiativă să-i cânt pianistei Monique de La Bruchollerie într-o pauză de repetiţii, la Ateneu, ca să am părerea şi sfaturile ei. Erau gesturi din pură generozitate. Pentru mine, oamenii ăştia erau nişte zei. A fost meritul lor că m-au ajutat să mă apropii de ei, prin atitudinea lor caldă şi prietenoasă, care mai atenua din inhibiţiile mele.

„Dacă mă atingeţi, fie şi c-un deget, plec şi nu mă mai vedeţi în veci!“

D.R.: La un moment dat, parcursul dumneavoastră muzical mai înregistrează un nume sonor în epocă, pe cel al domnişoarei Musicescu – personaj pe cât de excentric, pe atât de temut de propriii elevi. Cum de aţi încăput tocmai pe mâna ei?

D.G.: Prin 1958 participasem deja pentru prima oară la Concursul „George Enescu“, ca elev al lui Jeni. Nu m-au primit în finală, unde a intrat în schimb eleva Floricăi Musicescu. Atunci, dirijorul şi compozitorul Constantin Silvestri, care era şi preşedintele juriului, i-a explicat lui Jeni că aş fi meritat să intru, dar că Florica trage sforile. Cu alte cuvinte, m-au lăsat să înţeleg că trebuie să lucrez cu ea, ca să pot merge mai departe. Ba chiar mi-au oferit şi o bursă din partea statului în scopul ăsta.

D.R.: Dar eraţi deja destul de legat de Jeni Ionescu. Nu v-a fost greu să renunţaţi la orele cu ea?

D.G.: Părinţii mei n-au prea vrut, se simţeau obligaţi moral faţă de Jeni, fiindcă în toţi anii aceia mă pregătise gratis. Nu doar că nu-mi lua bani, dar la seratele pe care le organiza ca să mă prezinte făcea cu mâna ei sendvişuri şi cumpăra vin din banii ei. Dar eu, sfâşiat între dragostea pentru Jeni şi dorinţa de a merge mai departe, le-am spus: „Da, îi datorez enorm, dar nu mă mai învaţă nimic. Dacă vreţi, îi fac un test“.

D.R.: Ce test?

D.G.: Să vedeţi ce ticălos am fost! Cu adevărat monstruos! I-am spus lui Jeni: „Doamnă, eu o să cânt o pagină din ce mi-aţi dat dumneavoastră şi voi face patru greşeli. Vă rog să mi le spuneţi“. Auzi la mine, ce obrăznicie! Şi nu le-a detectat, a dat din colţ în colţ, săraca. Mi-a zis: „Aoleu, păpuşule, nu ştiu, nu mă ajută nici ochelarii!“.

D.R.: Şi cum a primit vestea că o părăsiţi? Nu s-a simţit trădată?

D.G.: Nu s-a supărat, am rămas chiar în relaţii foarte bune. Culmea este că Florica Musicescu m-a îmboldit mereu să mă duc să-i cânt lui Jeni. Mă certa când uitam să mai trec pe la ea. Şi mergeam. Se bucura să vadă progresele mele. Era totuşi o atmosferă de colegialitate şi de respect între aceste somităţi, aceste băbuţe, marea majoritate fiind foarte acre, severe, unele chiar isterice.

D.R.: Dintre care cred că Florica Musicescu se putea lăuda cu toate aceste epitete.

D.G.: Da, ea ocupa un loc fruntaş. Deşi era trecută de 60 de ani, ţinea să i se spună „domnişoară“. Îşi bătea groaznic elevii – legenda spune că şi pe Dinu Lipatti l-a bătut cu rigla peste degete. A avut noroc că a scăpat la timp de ea, a plecat să studieze cu Alfred Cortot. Însă continua să-i trimită scrisori pline de recunoştinţă. Îi spunea „scumpa mea maestră“. Domnişoara Musicescu era o profesoară care nu mai cânta la pian de mult, şi asta se vedea. Rămăsese cu concepţia tehnică a şcolii fiziologice, cu totul depăşită, care se baza pe folosirea mecanismelor de pârghii ale braţelor, care creau un sunet ca ochiul-boului, frumos pe dinafară, dar găunos, lipsit cu totul de intenţia artistului. Tehnica asta însemna să te rupi de posibilitatea de a modela sunetele. Nu-mi plăcea deloc. Şi asta mă punea des în conflict cu ea. Îi spuneam: „Domnişoară, sunteţi de acord că, dacă nu mă convingeţi cu argumente pertinente, nu pot să fac ca dumneavoastră?“. Ea se enerva, ajungea la exasperare şi urla: „Decât să mă combaţi atâta, mai bine faci cum spun eu!“. Odată era să mă bată şi pe mine. Fusese înaintea mea la lecţie o colegă pe care tocmai o bătuse. Venise nepregătită şi cântase destul de prost. Domnişoara a întrebat-o de ce nu s-a pregătit. Iar fata a bâiguit ceva, că n-a putut, că a avut lecţie la ALA (Apărare Locală Antiaeriană). „Ah, da, la ALA?“, a început să urle Domnişoara. Şi a apucat-o de păr şi a început să o lovească ritmic de un dulap din apropiere: „Să te duci… să faci… nu… mai… ALA!“. Şi la fiecare accent o dădea cu capul de dulap.

D.R.: Groaznic!

D.G.: Da! Eu stăteam cuminte, aşteptându-mi rândul în fotoliu, cu partiturile în braţe. Şi în siajul acestei stări „minunate“ care pusese stăpânire pe ea, Domnişoara s-a apropiat ameninţător şi de mine. Dar eu am sărit imediat de la pian şi i-am zis: „Domnişoară, dacă mă atingeţi, fie şi c-un deget, plec şi nu mă mai vedeţi în veci!“. Şi, luând partiturile, m-am dus spre uşa din hol. Eram cu mâna pe yală. Dar când am răsucit yala, Domnişoara a strigat din fotoliul în care se prăbuşise, ca într-o melodramă ieftină: „Băiete, întoarce-te, că mă arunc de la etajul 5!“. Mi s-a părut de un aşa prost gust, că m-am întors.

D.R.: Vai, deci i-aţi acordat cu indulgenţă iertarea!

D.G.: A simţit nevoia să mă trateze cu ceva, de împăcare. Mi-a adus nişte fructe confiate într-un bol, le-am rumegat împreună şi am făcut pace. Dar contrele dintre noi au continuat multă vreme. Conflictele se soldau mereu cu promisiuni de genul: „Băiete, jur că de acum încolo nu mă mai bag în problemele tale tehnice“ – „Domnişoară, dar vă rog să nu uitaţi!“ – „Da, băiete!“. Şi nu ţinea nici o săptămână. Când am cântat prima oară cu orchestra, am intrat într-un soi de depresie profesională. Criticile ei erau atât de lipsite de tact, încât căpătasem reflexul de a-i auzi vocea zbierând de fiecare dată când mă aşezam la pian. Aşa mi-a făcut şi cu Concertul nr. 2 de Rahmaninov. Am dat peste el la anticariat, la Kretzulescu, l-am cumpărat, m-am dus acasă şi l-am învăţat. Când i-am spus Domnişoarei că l-am învăţat, a început să urle: „Dar cine ţi-a dat ţie voie să faci concertul? Ăsta nu e de tine, băiete! Să-l cânte ruşii!“. „Domnişoară, am zis eu, dar Ciccolini îl cântă şi nu e rus, Richter îl cântă şi e mai mult neamţ.“ „Ei, lasă-mă, băiete! Hai, acuma, dacă l-ai învăţat, cântă-mi-l!“ Şi l-am cântat şi peste puţin timp s-a nimerit să debutez cu el la Sala Radio. Dar atât de tare m-a înnebunit cu criticile în perioada în care îl pregăteam, încât, ca să mă apăr, i-am spus că anulez concertul. Am câştigat aşa o mică perioadă de acalmie, cu care am reuşit să-mi duc la bun sfârşit studiul. După concert, care s-a dovedit un succes, cine se lăuda cu mine pe culoare? Florica Musicescu! „Domnule, parcă s-a născut cu Rahmaninov în degete!“

D.R.: S-a dovedit de bun augur să nu cedaţi în faţa ei. Asta n-a întărâtat-o şi mai mult?

D.G.: Mult mai târziu, când deja nu mai lucram cu ea, mi-a mărturisit că cel mai tare suferă când dă de oameni laşi, care se sperie de ea şi cer bătaie. Zicea: „Nu mă pot opri, băiete! Şi mă degradează şi pe mine! Când îi văd că pun capul între umeri şi încep să cârpească minciuni, îmi vine să dau cu ei de pereţi!“.

D.R.: Ce personaj! Era totuşi destul de evident că nu aveaţi o bună comunicare muzicală. De ce aţi mai rămas la ea?

D.G.: Am luptat să ajung la o înţelegere cu ea, pentru că aveam şi multe de învăţat. Însă unele lucruri chiar m-au pus serios pe gânduri. De pildă, faptul că eu îl apreciam enorm pe Aldo Ciccolini, un pianist absolut extraordinar, iar ea nu. Ciccolini cânta cu o claritate perfectă, te făcea să te simţi mai deştept decât erai, reuşea să te ridice şi pe tine la înălţimea muzicii. Iar ei nu-i spunea absolut nimic. După ce l-a ascultat la radio, mi-a dat telefon şi mi-a spus: „Auzi, măi, băiete, Ciccolini al tău e un laborator mort, nu face două parale. Mai viu şi mai expresiv este Iliescu“ – Iliescu fiind un pianist submediocru din vremea aia, susţinut politic şi total neinteresant. Peste câţiva ani însă, mi-a dat dreptate în privinţa lui Ciccolini. Nici n-am mai rămas mult la ea, pentru că, fiind şi foarte bine înfiptă politic, m-a recomandat unei profesoare de la Conservatorul din Leningrad, Tatiana Kravcenko, şi am plecat în 1962 cu bursă de la minister.