Anna Gavalda, La Consolante

Copyright © Le Dilettante, 2008

All rights reserved

© 2008, 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5830-5

ISBN PDF: 978-973-46-5831-2

ISBN print: 978-973-46-5778-0

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © tn‑prints/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANNA GAVALDA s-a născut la 9 decembrie 1970, în Boulogne-Billancourt. Mărturiseşte că îşi petrece în fiecare dimineaţă câte trei ore scriind „pentru adulţii care trebuie să fie treziţi din somn“. În 1998 a câştigat trei premii întâi la trei mari concursuri de proză: Melun, Saint-Quentin şi Issy-sur-les-Moulineaux. Un an mai târziu i-a apărut volumul de povestiri Aş vrea să mă aştepte şi pe mine cineva (Polirom, 2006), vândut în Franţa în sute de mii de exemplare, tradus în treizeci şi şase de limbi şi distins cu Le Grand Prix RTL-Lire 2000. Acesta a fost urmat, în februarie 2002, de romanul O iubeam (Polirom, 2003, 2014), cu un uriaş succes de public (peste 250.000 de exemplare vândute în primele opt luni de la apariţie), iar în 2005, de romanul Împreună (Polirom, 2005, 2011, 2014), ajuns imediat pe listele de bestselleruri din toată Europa. A mai publicat o carte pentru adolescenţi, 35 de kilograme de speranţă (2002), şi romanele Darul unei zile (2009; Polirom, 2010) şi Billie (2013; Polirom, 2015).

Notă asupra ediţiei

Am scris cartea, am desenat coperta, iar acum editorul meu îmi cere se redactez singură nota asupra ediţiei.

Diletant? Cam aşa ceva…

Editorul meu, pe care tocmai l-am întrebat dacă termenul e masculin sau feminin, îmi mărturiseşte că nu ştie. Că nimeni n-a ştiut vreodată. Bun, am senzaţia că şi rubricile contractului tot de una singură o să le completez…

Aşa că m-am dus să caut în dicţionar şi iată ce am găsit:

Faire ses prières¹. Se foloseşte mai ales la imperativ, ca formulă de ameninţare prin care îndemni pe cineva să se pregătească să moară sau să primească o pedeapsă severă.

Asta e? Ăsta e genul cuvântului când e folosit la plural?

Hopa. Ce Dumnezeu fac?

Din fericire, citesc şi partea a doua:

Echivalent nobil pentru „a-şi număra răniţii“.

Ei, aşa mai merge. Ai mei sau cei ai personajelor mele? În clipa în care scriu aceste cuvinte, ele nu există încă şi nici eu nu sunt mai brează… Dar să ne întoarcem la oile noastre şi să numărăm aşadar ce mai suflă încă…

Timp de aproape trei ani (o mie nouăzeci şi cinci de zile), am trăit în mintea şi în trupul unui bărbat care se numeşte Charles.

Charles Balanda. [Pentru că în dimineaţa în care mi-am spus: „Gata… Mă pun pe treabă. De azi încep“, eram în august 2006 şi înainte de-a urca în cămăruţa mea frunzărisem (ca să mai câştig puţin timp!) un ziar. Era anunţat decesul unui bărbat care avea numele ăsta şi mi-a plăcut ideea de-a deruta puţin Parcele… Pe-atunci nu ştiam nimic despre acest Charles (ceea ce mă distrează cel mai mult la povestea asta cu scrisul e să citesc ce-am scris, normal) şi nu-mi închipuiam că avea o teamă nebună de cai (departe de mine gândul că ar putea da peste vreunul vreodată…), dar întâmplarea face ca Balanda (asta ştiam, din Galoubet etc…) să fie un nume celebru în lumea hipismului. Ei… Nobody’s perfect… (O mulţime de întrebări şi o notă asupra ediţiei care a luat-o deja pe arătură, cu atât mai rău pentru editor…)]

La începutul poveştii, acest Charles, dragul de Charles, de patruzeci şi şapte de ani, află că mama unuia dintre prietenii lui din copilărie a murit şi îşi pierde complet cap… frâiele. Cum e un băiat cartezian (arhitect şi inginer), face un efort şi încearcă să-şi revină. Degeaba.

Câteva capitole mai târziu, sora lui îl va întreba îngrijorată:

— Hei… Doar n-ai de gând să ne pregăteşti vreo criză a vârstei a doua? Midlife crisis, cum se zice…

— Crezi?

— Ai toate simptomele…

— Ce oroare. Aş fi vrut să fiu mai original… Cred că sunt puţin dezamăgit de mine, reuşi să glumească.

Nu, Charles, stai liniştit. Nu despre asta-i vorba. Sau mă rog, nu asta am vrut să scriu… N-aş avea tupeul să afirm că eşti, că noi doi suntem „mai originali“, dar criza vârstei a doua nu era, în nici un caz, subiectul.

Ceea ce voiam era să pun mâna pe dumneata într-o dimineaţă, la coborârea din avion, să te cotonogesc, să te bat ca pe hoţii de cai până când vei cădea la pământ şi aminteşte-ţi că aşa se va şi întâmpla, pe bulevardul Port-Royal, până când te vei târî pe jos plin de sânge, ca să te ajut apoi să te ridici întinzându-ţi… alte frâie…

Recunosc, nici ideea asta nu-i prea originală, dar ceea ce mai „palpită încă“ la ceasul rugăciunii mele sunt cele două femei care stau de-o parte şi de alta a căderii dumitale.

Cea care te-a dat peste cap şi pe care o cheamă Anouk, cea care era foarte veselă, dar care dă acestui text un gust uşor amar şi trist.

Iar cealaltă, her name is Kate, e cea care te va ajuta să întorci foaia şi care, povestindu-ne lucruri îngrozitoare şi luându-ne de guler în timpul spovedaniei ei, va schimba lumina.

Lumina, tonul, scriitura, chiar şi tiparul acestei poveşti.

Totul devine mai uşor, mai suplu, mai înclinat.

Vezi, aşadar, dumneata m-ai obsedat, dar nu eşti eroul. Ele sunt eroinele. Te afli aici pentru a le servi. Şi, dacă dumneata şi cu mine le-am iubit atât de mult, asta se explică prin faptul că sunt, fiecare în felul ei, desăvârşite, de-o generozitate desăvârşită.

Iar sentimente frumoase, se va spune…

Da. Scuze. Dacă nu pot să facă literatură bună, oamenii generoşi dau naştere unor personaje frumoase. Îmi cer scuze, dar de fapt nu cred o iotă din ceea ce spun. La pagina 478, Kate m-a graţiat deja: Dar nu trebuie să crezi în bunătatea oamenilor generoşi. De fapt, ei sunt cei mai egoişti…

Şi apoi, mai sunt şi copiii…

Voiam o carte despre copii, care să o însufleţească.

Iar în această zi de miercuri, 6 februarie 2008, în clipa în care scriu această notă cum pot, numărându-mi răniţii, îmi dau seama că aceşti copii chiar asta fac, şi, chiar şi numai pentru ei, tot sunt foarte fericită că am scris cartea asta…

Două femei, un bărbat care aleargă şchiopătând de la una la alta şi o grămadă de copii pe lângă ei.

Cam atât despre Cea care alină.

A.G.

1. În franceză termenul ce desemnează nota asupra ediţiei este prières d’insérer.

Oricât de egoist

şi de iluzoriu

ar putea să pară,

cartea asta e

pentru dumneata,

Charles.

Aştepta întotdeauna la distanţă. Undeva, departe de gardul şcolii, ascuns privirii noastre. Cu ochii febrili şi cu braţele încrucişate. Mai mult decât încrucişate, încleştate, înlănţuite chiar. De parcă i-ar fi fost frig sau l-ar fi durut burta. De parcă s-ar fi prins de el însuşi ca să nu cadă.

Ne sfida pe toţi, dar nu se uita la nimeni. Căuta din ochi silueta unui singur băieţel în timp ce strângea cu putere la piept o pungă de hârtie.

Avea în ea un corn cu ciocolată, ştiam prea bine, şi mă întrebam de fiecare dată dacă nu-l strivise de-a binelea strângându-l aşa…

Ei bine, de lucrurile astea se agăţa: de clopoţel, de dispreţul lor, de ocolurile pe la brutărie, de petele de grăsime de pe rever ca nişte medalii nesperate.

Nesperate…

Dar… De unde era să ştiu pe-atunci?

Pe-atunci, îmi era frică de el. Avea pantofii prea ascuţiţi, unghiile prea lungi şi arătătorul prea îngălbenit. Şi buzele prea roşii. Şi haina prea scurtă şi mult prea strâmtă.

Şi conturul ochilor prea închis. Şi vocea prea ciudată.

Când în sfârşit ne zărea, zâmbea şi întindea braţele spre noi. Se apleca tăcut şi îi atingea părul, umerii, chipul. Şi în timp ce mama mă lipea hotărâtă de pieptul ei, număram din nou, fascinat, toate inelele de pe mâinile care mângâiau faţa prietenului meu.

Avea câte unul pe fiecare deget. Inele veritabile, frumoase, preţioase, cum aveau bunicile mele… Era clipa în care mama întorcea întotdeauna privirea oripilată, iar eu îi dădeam drumul la mână.

Nu şi Alexis. El nu se ferea niciodată. Îi întindea ghiozdanul şi mânca pacheţelul trimis de cealaltă, absenta, apucând-o înspre piaţa Marché.

Alexis, cu extraterestrul lui pe tocuri, cu monstrul lui de bâlci, cu măscăriciul şcolii, se simţea mai în siguranţă şi era mai iubit decât mine.

Aşa îmi închipuiam eu.

Totuşi într-o zi îl întrebasem:

— Dar, ă, până la urmă e… bărbat sau femeie?

— Cine?

— Păi… cel… cea… ăsta care vine să te ia în fiecare seară?

Ridicase din umeri.

Bărbat, bineînţeles. Doar că îi zicea Nounou¹.

Iar dădaca asta a lui îi promisese, de exemplu, că o să-i aducă arşice de aur, pe care avea să mi le dea în schimbul bilei ăleia, dacă voiam, dar ia uite… dădaca mea întârzie azi… Sper că nu şi-a pierdut cheile… Ştii, întotdeauna îşi pierde câte ceva… Mereu zice că într-o zi o să-şi uite şi capul la coafor sau în vreo cabină de la Prisunic, după care începe să râdă şi spune că, din fericire, are şi picioare!

Dar era bărbat, vezi bine…

Ce întrebare…

Nu reuşesc să-mi amintesc numele lui. Deşi era ceva ieşit din comun…

Un nume de music-hall, de catifea tocită şi de tutun aspru. Ceva de genul Gigi Lamor sau Gino Cherubini sau Rubis Dolorosa sau…

Nu mai ştiu şi turbez pentru că nu pot să-mi amintesc. Sunt într-un avion care mă duce la capătul lumii, trebuie să dorm, trebuie neapărat să dorm. Am luat şi pastile pentru asta. N-am de ales, altfel dau colţu’. N-am mai pus geană pe geană de atâta vreme… şi o să…

O să crăp.

Dar nimic nu-şi face efectul. Chimia, tristeţea, istovirea. La mai bine de trei mii de metri altitudine, atât de departe în gol, încă mă mai chinui, ca un idiot, să zgândăr cenuşa amintirilor nestinse întru totul. Şi cu cât suflu mai mult, cu atât mă ustură mai tare ochii şi cu cât văd mai prost, cu atât mă aplec mai mult.

Vecina m-a rugat deja în două rânduri să sting lumina. Îmi pare rău, dar n-am de gând să fac asta. Se întâmpla acum patruzeci de ani, doamnă… Înţelegeţi, patruzeci de ani? Am nevoie de lumină ca să-mi reamintesc numele acelui bătrân travestit. Acel nume genial pe care, bineînţeles, l-am uitat, pentru că şi eu îi spuneam tot Nounou. Acel bătrân pe care şi eu îl adoram. Pentru că aşa stăteau lucrurile cu ei: adorau.

Nounou, cel care intrase în vieţile lor fără căpătâi în seara aceea de la spital.

Nounou, cel care ne răsfăţase, ne stricase, ne hrănise, ne îndopase, ne hipnotizase de-a binelea, ne vrăjise şi ne dezvrăjise de mii de ori. Ne citise-n palmă, ne dăduse-n cărţi, ne făgăduise vieţi de sultani, de regi, de nababi, destine de ambră şi de safire, de gesturi languroase şi de iubiri rafinate. Nounou, cel care ieşise într-o dimineaţă din vieţile noastre într-un mod cu totul dramatic.

Dramatic pentru că aşa se cuvine. Aşa i se cuvenea. Aşa se cuvenea în orice privinţă cu ei.

Eu însă… Mai târziu. Voi povesti mai târziu. Acum nu mai am putere. Şi nici chef. Nu vreau să-i pierd iarăşi acum. Nu-mi doresc decât să mai stau puţin pe spatele elefantului meu de Formica, ţinând cuţitul de bucătărie ascuns în faldurile mele, cu lanţurile, fardurile şi toate turbanele lui din Alhambra.

Am nevoie de somn şi de copilandrul meu. Am nevoie de tot ce-am pierdut pe drum. De tot ce mi-au dat şi apoi mi-au luat înapoi.

Şi de tot ce am stricat mai pe urmă…

Da, pentru că aşa era lumea lor. Asta era legea lor, crezul lor, viaţa lor păgână. Adorai, răneai, plângeai, dansai noaptea întreagă, iar pe urmă focul mistuia totul.

Totul.

Nu trebuia să rămână nimic. Nimic. Niciodată. Nada. Un gust amar pe buzele strânse, crăpate, schimonosite, paturi, cenuşă, chipuri răvăşite, ceasuri de lacrimi, ani şi ani de singurătate, dar fără amintiri. Mai ales fără amintiri. Amintirile erau pentru ceilalţi.

Fricoşii. Cei de rând.

„Veţi vedea, puiuţii mei, cele mai frumoase petreceri sunt cele date uitării odată cu răsăritul, spunea el, cele mai frumoase petreceri au loc în timpul petrecerii. Nu există dimineaţă. Dimineaţa e clipa în care iei primul metrou şi te laşi din nou agresat.“

Şi ea. Ea. Ea vorbea tot timpul despre moarte. Tot timpul… Ca să o sfideze, să o scoată din minţi pe nemernica aia. Pentru că ştia foarte bine că tuturor avea să ne vină rândul, era menirea vieţii ei s-o ştie, şi de-aceea trebuia să atingi, să iubeşti, să bei, să muşti, să te bucuri şi să uiţi totul.

„Daţi foc, băieţi! Ardeţi-mi totul.“

Era vocea ei, iar eu… eu încă o mai aud.

Nişte sălbatici.

*

Nu poate să stingă lumina. Nici să-nchidă ochii. E pe cale s-o ia, ba nu, chiar o ia razna. Ştie. Îşi surprinde imaginea reflectată în întunericul hubloului şi…

— Domnule… Vă simţiţi bine?

O stewardesă îi atinge umărul.

De ce m-aţi părăsit?

— Vă supără ceva?

Ar vrea să-i răspundă că nu, se simte bine, mulţumesc, dar nu poate: plânge.

În fine.

1. Dădacă.

I

1

Începutul iernii. Sâmbătă dimineaţă. Aeroportul Paris-Charles de Gaulle, terminalul 2E.

Soare lăptos, miros de kerosen, oboseală cumplită.

— Nu aveţi bagaje? mă întreabă şoferul de taxi punând mâna pe portbagaj.

— Ba da.

— Atunci le-aţi ascuns foarte bine!

El râde, eu mă întorc:

— O, nu… am… Covorul… Am uitat să-l…

— Fugiţi! Vă aştept!

— Nu. Atâta pagubă. Nu mai am puterea să… eu… atâta pagubă…

Nu se mai amuză.

— Haideţi! Doar n-o să-l lăsaţi acolo?

— O să-l iau altă dată… Oricum mă întorc poimâine… Parcă aş locui acolo, eu… Nu… Să mergem… mi-e totuna. Nu vreau să mă întorc acum.

„Hei, tu, cioc, cioc, Doamne, da, chiar tu, voi veni până la tine pe… cal!

O, da, pe cal!

Hei, tu, cioc, cioc, Doamne, da, chiar tu, voi veni până la tine pe… bicicletă!

O, da, pe… bicicletă!“

Nu sună rău ritmul ăsta de swing în taxiul 407 al lui Claudy A’Bguahana, numărul 3786. (Permisul lui e lipit cu scotch pe spătarul scaunului.)

„Hei, tu, cioc, cioc, Doamne, da, chiar tu, voi veni până la tine cu… dirijabilul!

O, da, cu dirijabilul!“

Privindu-mă în oglinda retrovizoare, mă întreabă:

— Sper că nu vă deranjează cântecele religioase?

Zâmbesc.

„Hei, tu, cioc, cioc, Doamne, da, chiar tu, voi veni până la tine cu… racheta cu reacţie!

O, da, cu racheta!“

Cu asemenea melodii, nu ne-am fi pierdut cu toţii credinţa atât de repede, nu-i aşa?

O, da!

O, ba da…

— Nu, nu mă deranjează. E perfect aşa. Mulţumesc.

— De unde veniţi?

— Din Rusia.

— Oho! E frig acolo, nu-i aşa?

— Foarte.

Mi-aş fi dorit nespus să fiu mai fratern cu cei de-un sânge cu mine, dar… Iar acum îmi pun cenuşă-n cap, da, la asta mă pricep, să-mi pun cenuşă-n cap cu întârziere, dar nu pot.

Şi asta e marea mea vină.

Sunt prea într-o dungă, prea murdar şi prea pustiit ca să pot intra în comuniune.

Ceva mai departe, la o intersecţie:

— L-aţi primit pe Dumnezeu în viaţa dumneavoastră?

La naiba. Iisus. Numai mie mi se putea întâmpla…

— Nu.

— Ştiţi ceva? Mi-am dat seama imediat. Un om care îşi lasă bagajele aşa, e clar, nu-l are pe Dumnezeu aproape.

Repetă bătând tactul în volan:

— Dumnezeu-nu-i-e-aproape.

— Păi, nu prea…, mărturisesc eu.

— Şi totuşi nu-i aşa! El ne e aproape! El e pretutindeni! Ne arată ca…

— Nu, nu, îl întrerup. În locul din care vin şi în cel spre care merg, Dumnezeu nu are ce să caute. Vă asigur.

— Cum aşa?

— Din pricina mizeriei.

— Dar Dumnezeu este în mizerie! Dumnezeu face miracole, ştiţi?

Arunc o privire la ceas, merge cu 90 la oră, deci e imposibil să deschid portiera.

— Uitaţi-vă la mine, de exemplu… Înainte eram… Nu eram nimic! Începea să se aprindă. Beam! Jucam cărţi! Mă culcam cu o grămadă de femei! Vedeţi dumneavoastră, nu eram om… Nu eram nimic! Dar Domnul mi-a deschis ochii. M-a cules ca pe o floricică şi mi-a spus: „Claudy, tu…“

Nu voi şti niciodată ce i-a ciripit Bătrânul, aţipisem.

Eram deja în faţa uşii blocului meu când mi-a atins uşor genunchiul.

Pe spatele chitanţei trecuse coordonatele paradisului: Biserica Aubervilliers. Strada Saint-Denis, nr. 46-48. Orele 10-13.

— Să veniţi neapărat duminica asta, da? Spuneţi-vă următorul lucru: N-am urcat în maşina asta din întâmplare, pentru că întâmplarea… (a făcut ochii mari) nu există.

Cum fereastra din dreptul scaunului pasagerului era lăsată, m-am aplecat să-mi salut păstorul:

— Bine, dar… ă… Nu… nu vă mai culcaţi… ă… cu nici o femeie?

Zâmbet larg.

— Doar cu cele pe care mi le trimite Cel de Sus.

— Şi cum le recunoaşteţi?

Zâmbet şi mai larg.

— Sunt cele mai frumoase.

*

Ne-au învăţat totul pe dos, mă gândeam împingând uşa de la intrare, din câte îmi amintesc, pentru mine, unul, singura clipă de sinceritate era cea în care repetam: „Nu sunt vrednic să te primesc“.

Atunci, da. Atunci credeam cu tărie.

Iar, tu, cioc, cioc urcând, da, tu, cele patru etaje, mi-am dat seama cu groază că nenorocitul ăsta de refren mi se întipărise în minte în taxi, da, în taxi.

O, da.

Era pus lanţul, iar cei zece centimetri ce stăteau între mine şi căminul meu m-au scos din minţi. Veneam de prea departe, văzusem prea multe, avionul întârziase prea mult, iar Dumnezeu era prea fragil. Am rupt o verigă.

— Eu sunt! Deschideţi!

Răcneam bătând cu pumnii în uşă.

— Deschideţi odată, fir-ar să fie!

Snoopy şi-a strecurat botul prin deschizătură.

— Gata, gata… Calm… Calm…

Mathilde a scos lanţul, s-a dat la o parte şi îmi întorcea deja spatele când am trecut pragul.

— Bună ziua! am spus.

A binevoit să ridice mâna şi să fluture alene din degete.

Enjoy, ne îndemna spatele tricoului ei. Bun, să vedem. O clipă m-am gândit s-o apuc de păr şi să-i strâng ceafa ca s-o silesc să se întoarcă şi să-i repet, privind-o drept în ochi, cuvinţelele alea două atât de învechite: Bună ziua. Dar apoi, oh… Am lăsat-o baltă. Oricum, auzisem deja uşa camerei trântindu-se.

Fusesem plecat vreme de o săptămână, răspoimâine urma să plec iar şi ce… ce mai conta de fapt…

Cum? Ce mai conta? Să înţeleg că eram doar în trecere?

Am intrat în camera lui Laurence, care era şi a mea, cred. Patul era impecabil aranjat, pătura netezită, pernele umflate, înfoiate, semeţe. Triste. Am mers încet de-a lungul pereţilor şi m-am aşezat pe marginea somierei, ca să nu şifonez nimic.

Mi-am privit pantofii. Destul de mult timp. M-am uitat pe fereastră. Acoperişurile de dincolo de marginea pervazului şi Val-de-Grâce în depărtare. Pe urmă la hainele ei de pe spătarul fotoliului…

Cărţile ei, sticla cu apă, agenda, ochelarii, cerceii… Toate astea trebuiau să însemne ceva, dar nu-mi dădeam seama prea bine ce. Eu… eu nu mai înţelegeam.

Mă jucam cu un flacon de pastile lăsat pe noptieră.

Nux Vomica 9CH, tulburări de somn.

Da, în asta se transformase locul ăsta acum, am scrâşnit ridicându-mă.

Nux Vomica.

De fiecare dată era la fel şi de fiecare dată era mai rău. Nu mai eram acolo. Ţărmul se îndepărta, eu…

Gata, termină, m-am luat la trei păzeşte. Eşti obosit şi aiurezi. Încetează.

Apa era clocotită. Cu gura deschisă şi ochii închişi aşteptam să mă cureţe de toate crustele astea otrăvite. De frig, de zăpadă, de lipsa de lumină, de orele de blocaj în trafic, de nesfârşitele discuţii cu tâmpitul ăla de Pavlovici, de luptele pierdute din start şi de toate privirile alea care încă mă mai urmăreau.

De tipul ăla care în ajun îmi aruncase în faţă casca. De cuvintele pe care nu le înţelegeam, dar pe care le ghiceam cu uşurinţă. De şantierul ăla care mă depăşea… Din toate punctele de vedere…

Dar de ce naiba m-oi fi băgat în asta? Şi acum! Nu-mi mai găseam nici măcar aparatul de ras printre toate produsele alea cosmetice. Celulită, dureri menstruale, un strop de strălucire, abdomen ferm, faţă lucioasă, fire despicate.

Ce rost avea toată harababura asta? Ce rost avea?

Şi pentru care dezmierdări?

M-am tăiat şi am aruncat toate catrafusele alea la gunoi.

— Ştii… Mă gândeam să-ţi fac o cafea, ce zici?

Cu braţele încrucişate, Mathilde se lăsase aproape de tot pe tocul uşii de la baie.

— E o idee bună.

Se tot uita în jos.

— Ştii… Am… Am scăpat câteva chestii… Dar stai liniştită… o să…

— A, nu. Stau foarte liniştită. De fiecare dată faci câte-o boacănă din asta.

— A, da?

A ridicat din umeri.

— Ai avut o săptămână bună? a continuat.

— …

— Hai! La cafea.

Mathilde… Fetiţa pe care m-am străduit atât de mult s-o îmblânzesc… Atât de mult… Doamne, ce repede a crescut.

Ce noroc că ne-a rămas Snoopy…

— Te simţi mai bine?

— Da, am răspuns suflând în cafea, mulţumesc. Am impresia că abia acum am ajuns şi eu cu picioarele pe pământ… Tu nu ai ore?

— Nţţ…

— Laurence lucrează până seara?

— Da, ne întâlnim cu ea la bunica… O, nu… Nu-mi spune c-ai uitat… Doar ştii că e ziua ei azi…

Uitasem. Nu că era ziua ei, ci că ne pregăteam pentru încă o petrecere încântătoare. O adevărată masă în familie, aşa cum îmi plăcea mie. Exact ce-mi lipsea.

— Nu i-am luat nici un cadou.

— Ştiu… De aia n-am rămas peste noapte la Léa. Ştiam c-o să ai nevoie de mine…

Adolescenţa… Un yoyo atât de istovitor.

— Ştii, Mathilde, ai un dar de a-mi servi când una caldă, când una rece care mă va uimi întotdeauna…

Mă ridicasem să-mi mai torn cafea în ceaşcă.

— E bine că mai am şi eu pe cine uimi…

— Ei, hai…, i-am răspuns atingându-i spatele, să nu exagerăm.

Se arcuise. Uşor.

Exact ca maică-sa.

Am hotărât să mergem pe jos. După ce-am străbătut câteva străduţe cufundate în tăcere, fiecare întrebare pe care i-o puneam părând să o mâhnească şi mai mult decât cea de dinainte, a început să se joace cu iPod-ul şi să răsucească firele de la căşti.

Bun… Cred că ar trebui să-mi iau un câine, nu? Să am şi eu pe cineva care să se bucure când mă întorc acasă şi să mă iubească… Fie şi unul de pluş, nu? Cu ochii mari, blajini şi cu un mecanism care să-l facă să dea din coadă când îl mângâi pe cap.

O… Îl iubesc deja…

— Ce faci, te-ai bosumflat?

Din cauza aparatului rostise cuvintele astea mai tare decât era nevoie, iar femeia care aştepta lângă mine la trecere se întorsese.

Mathilde a oftat, a închis ochii, a oftat din nou, şi-a scos casca din urechea stângă şi a băgat-o în urechea mea dreaptă:

— Bine… Hai că-ţi pun ceva pentru vârsta ta, ca să-ţi mai revii.

Acolo, în mijlocul ambuteiajului şi al zgomotului, la capătul unui fir scurt de tot, care mă mai lega încă de o copilărie foarte îndepărtată, câteva acorduri de chitară au ajuns până la mine.

Câteva note şi vocea perfectă, răguşită şi puţin tărăgănată a lui Leonard Cohen.

Suzanne takes you down to her place near the river

You can hear the boats go by

You can spend the night beside her

And you know that she’s half crazy¹…

— Aşa mai merge, nu?

But that’s why you want to be there².

Am dat din cap ca un băieţel capricios.

— Super.

Părea foarte mulţumită.

Primăvara era încă departe, dar soarele începuse deja să încălzească, întinzându-se leneş peste domul Panteonului. Fiica-mea-care-nu-era-fata-mea-dar-nici-mai-puţin-de-atât m-a luat de braţ, ca să nu rămân fără cască, şi iată-ne în Paris, cel mai frumos oraş din lume, după cum fusesem nevoit să recunosc după atâtea plecări.

Hoinăream prin cartierul acela pe care îl iubeam atât de mult, lăsând în urmă Grands Hommes, noi, doi muritori de rând care nu atrăgeam atenţia nimănui, pierduţi în mulţimea tihnită a weekendurilor. Liniştiţi, cu garda lăsată şi în acelaşi ritm, pentru că he’s touched our perfect bodies with his mind³.

— E demenţial, am scuturat din cap, chestia asta încă mai are priză?

— Păi da…

— Trebuie să fie mai bine de treizeci de ani de când fredonam exact aceeaşi melodie plimbându-mă pe strada asta… Vezi chioşcul ăla de-acolo…

I-am făcut semn cu bărbia înspre vitrina de la Dubois, magazinul de vopsele din strada Soufflot.

— Dacă ai şti câte ore am petrecut salivând în faţa vitrinei lor… Totul mă făcea să visez. Totul. Planşele lor, pensulele lor, acuarelele Rembrandt… Într-o zi l-am văzut chiar pe Prouvé ieşind din magazin. Îţi dai seama, Jean Prouvé! Ei bine, fără doar şi poate, în ziua aia mai aveam puţin şi făceam mătănii strigând că Iisus was a sailor şi tot tacâmul… Prouvé… când îmi aduc aminte…

— Cine mai e şi ăsta?

— Un geniu. Nici măcar, de fapt. Un inventator… Un artizan… Un tip incredibil… O să-ţi arăt cărţile lui… Dar… ă… să ne întoarcem la flăcăul nostru… Mie cel mai mult îmi plăcea Famous Blue Raincoat, nu o ai şi pe asta?

— Nu.

— Oh! Atunci ce vă învaţă ăştia la şcoală? Eu unul eram înnebunit după melodia asta! Înnebunit! Cred că agăţasem banda tot derulând-o înapoi…

— De ce?

— Of, nu-mi mai amintesc… Ar trebui s-o ascult din nou, dar, din câte ştiu, era vorba despre un tip care îi scria unuia dintre prietenii lui… un individ care îi furase cândva femeia şi acum îi spunea că simţea că l-a iertat… Era ceva despre o şuviţă de păr, din câte mi-amintesc, iar… mie… care nu eram în stare nici măcar să agăţ o fată, ca un mare nătăfleţ ce mă aflam, atât de stângaci şi de posomorât că deveneam patetic, povestea asta mi se părea super, super sexy. Mă rog… scrisă parcă pentru mine, ce mai…

Râdeam.

— Stai, că asta nu-i tot… Îl convinsesem pe tata să-mi dea trenciul lui vechi, îl vopsisem în albastru şi o dădusem în bară. Ieşise un căcăniu care aducea cu găinaţul de raţă. Era în ultimul hal de urât! Nici nu-ţi poţi imagina!

Râdea şi ea.

— Crezi cumva că asta m-a împiedicat? Nici pomeneală. Mă încingeam bine de tot cu cordonul şi, cu baierele atârnând, cu gulerul ridicat, ţinând pumnii strânşi în buzunarele descusute, înaintam…

Mă imitam, arătându-i cât eram de demodat pe-atunci. Peter Sellers în zilele lui de glorie.

— …cu paşi mari, străbătând mulţimea, misterios, de nepătruns, străduindu-mă din răsputeri să nu iau în seamă toţi ochii aceea care nici măcar nu mă priveau. Ehe! Ce mai, bag mâna-n foc că se distra pe cinste nenea Cohen din vârful muntelui său alături de iluminaţii maeştri zen!

— Ce s-a întâmplat cu el?

— Păi… din câte ştiu eu, n-a murit încă…

— Nu, cu trenciul…

— A… trenciul… La gunoi! Ca tot restul… Dar poţi s-o întrebi diseară pe Claire, poate ştie ea mai multe.

— Bine… O să descarc eu de pe net…

M-am încruntat.

— Ei, asta-i culmea! Doar n-o luăm iar de la capăt… A câştigat destui bani ăsta…

— Ştii foarte bine că nu e vorba de bani… E mai complicat. E…

— Stop. Ştiu. Mi-ai spus deja de-o mie de ori. În ziua în care nu vor mai exista artişti vom fi cu toţii morţi, bla bla bla…

— Exact. Deşi vom continua să trăim, vom fi deja morţi. Ia uite, că tot vorbeam…

Ajunseserăm în faţa magazinului Gibert.

— Intră, ţi-l fac cadou, frumosul meu pardesiu verzui…

Când am ajuns la casă, am ridicat puţin din sprânceană. Încă trei CD-uri apăruseră ca prin minune pe tejghea.

— Ei, şi pe astea aveam de gând să le descarc, a spus ea pe un ton fatalist.

Am plătit, iar ea mi-a depus ştampila unui sărut pe obraz. În cea mai mare viteză.

Intrând din nou în valul mulţimii de pe bulevardul Saint-Michel, mi-am luat inima-n dinţi:

— Mathilde?

— Yes.

— Pot să-ţi pun o întrebare mai delicată?

— Nu.

După câţiva metri, în timp ce-şi acoperea faţa cu mâinile:

— Te-ascult.

— Ce s-a întâmplat cu noi? De-am ajuns aşa de…

Tăcere.

— Aşa de cum? a întrebat părul ei.

— Nu ştiu… previzibili… de vânzare… Eu îmi scot cardul şi am dreptul la un gest de afecţiune… Mă rog, de afecţiune… Un gest, acolo… Ce… cât a ajuns să coste un sărut de-al tău?

Am deschis portofelul şi am verificat chitanţa.

— Cincizeci şi cinci de euro şi şaizeci de cenţi. Bun…

Tăcere.

Am aruncat-o în canal.

— Nici acum nu e vorba de bani, fiindcă întotdeauna mi-a făcut plăcere să ţi-i ofer… dar mi-aş fi dorit atât de tare să-mi fi spus bună ziua, mai devreme, când m-am întors, aş… atât de mult mi-aş fi dorit…

— Dar ţi-am spus bună ziua..

Am tras-o de mânecă pentru a o face să se uite la mine, apoi am ridicat mâna şi i-am imitat gestul degetelor lenevoase. Sau laşitatea degetelor, mai degrabă.

Cu o mişcare bruscă, şi-a retras mâna.

— De altfel, nu e vorba numai despre cum te-ai purtat cu mine mai devreme, am continuat, ştiu că şi cu maică-ta faci la fel… Ori de câte ori o sun, când sunt atât de departe şi când aş avea şi eu nevoie de… Numai despre asta îmi vorbeşte. Despre atitudinea ta. Despre cum vă împungeţi tot timpul. Despre genul ăsta de şantaj permanent… Un strop de tandreţe pentru nişte mărunţiş… Mereu. Mereu. Şi…

M-am oprit, prinzând-o iar de mână.

— Spune-mi. Ce s-a întâmplat? Cu ce am greşit? Cu ce ţi-am greşit ca să merităm asta? Ştiu… Poţi să dai vina pe adolescenţă – vârsta ingrată –, pe toate schimbările şi toate prostiile astea, dar tu… Tu, Mathilde. Pe tine te credeam mai inteligentă decât pe ceilalţi… Credeam că la tine n-o să ţină. Că eşti mult prea dezgheţată ca să intri în statisticile lor.

— Ei bine, te-ai înşelat.

— Am văzut…

„Pe care mă chinuisem atât de mult s-o îmblânzesc…“ Ce-i cu tâmpenia asta de mai mult ca perfect care plutea mai devreme în aburii cafelei? Pentru că făcuse supraomenescul efort de-a băga o pastilă într-un aparat şi de-a apăsa pe micul buton verde?

Ei… Şi eu sunt cam încuiat…

Dar nu, totuşi nu…

Nici nu mai ştiu cât avea… şapte-opt ani poate şi tocmai pierduse finala unui concurs… Parcă o văd aruncându-şi casca într-un şanţ, lăsând capul în jos şi năpustindu-mi-se în braţe pe neaşteptate. Uau. Era să mă dărâme. Am fost nevoit chiar să mă ţin de un stâlp ca să nu cad.

Emoţionat, răvăşit, cu răsuflarea tăiată şi neştiind ce să fac cu mâinile, o înfăşurasem până la urmă în poalele hainei mele în timp ce ea îmi umplea cămaşa de lacrimi, muci şi baligă, strângându-mă cât putea de tare.

Gestul acesta însemna să „iei pe cineva în braţe“? Da, am hotărât, da. Era pentru prima dată.

Prima dată… şi, când spun opt ani, mă înşel sigur. Nu mă pricep deloc la vârste. Poate se întâmpla chiar mai târziu… Doamne Dumnezeule, au trecut ani de zile?

Dar chiar aşa stătea, chiar aşa. Se băgase toată sub căptuşeală, iar eu, cu picioarele îngheţate şi coapsele amorţite, care aveau să-mi înţepenească în scurt timp în nenorocita aia de carieră normandă, am profitat cât am putut ca s-o ascund de lume în timp ce zâmbeam prosteşte.

Mai târziu, în maşină, pe când stătea ghemuită pe bancheta din spate:

— Cum se numea poneiul tău? Fistic?

Nici un răspuns.

— Caramel?

Vorbeam cu pereţii.

— A, da, asta e, mi-am amintit! Ştrudel!

— …

— Păi? La ce să te aştepţi de la un ponei urât şi prost, care pe deasupra se mai numeşte şi Ştrudel? Pe bune! Vrei să-ţi spun ceva? E clar că a fost prima şi ultima oară când a ajuns în finală!

Eram răutăcios. Făceam pe nebunul şi nici măcar nu mai ştiam sigur cum îl chema. Dacă mă gândesc mai bine, cred că se numea Alună.

Mda, oricum întorsese capul.

Am strâns din dinţi şi am îndreptat oglinda retrovizoare.

Ne treziserăm în zori. Eram istovit, îmi era frig, eram în criză de timp şi trebuia să trec pe la firmă chiar în seara aceea pentru a face o a nu ştiu câta noapte albă. Şi-apoi, îmi fusese întotdeauna frică de cai. Chiar şi de cei mici. Mai ales de cei mici… Of, of, of… Gândurile astea mă măcinau destul de tare în timp ce aşteptam blocat în trafic. Destul de tare… Şi, pe când eram ocupat să-mi picur strop cu strop otrava, nervos, încordat, gata să izbucnesc, am auzit dintr-odată cuvintele astea:

— Uneori mi-aş dori să fii tatăl meu…

Nu i-am răspuns nimic de teamă să nu stric totul. Nu sunt tatăl tău sau sunt ca şi tatăl tău sau sunt mai bun decât tatăl tău sau nu, vreau să spun, sunt… Pff… Mi se părea că tăcerea era mult mai grăitoare decât vorbele mele.

Dar astăzi… Astăzi, când viaţa a ajuns atât de… Atât de cum? Atât de anevoioasă, atât de tumultuoasă în cei o sută zece metri pătraţi ai noştri. Astăzi, când aproape că nici nu mai fac dragoste cu Laurence, când îmi văd spulberat câte un vis pe zi şi fiecare zi pe şantier îmi mănâncă un an din viaţă, când vorbesc cu Snoopy în gol şi sunt nevoit să-mi tastez codul PIN ca fiu iubit, regret aceste faruri de avarie…

Ar fi trebuit să le aprind, desigur.

Ar fi trebuit să trag pe banda de siguranţă, după cum pe bună dreptate i se spune, să ies în întuneric, să deschid portiera din dreptul ei, să o trag de picioare afară şi să o îmbrăţişez la rândul meu.

Ce m-ar fi costat? Nimic.

Nimic, pentru că n-ar mai fi trebuit să rostesc nici un cuvânt… În fine… Aşa îmi imaginez scena asta ratată: eficientă şi mută. Deoarece cuvintele, fir-ar să fie, cuvintele… Nu m-am priceput niciodată la cuvinte. N-am stăpânit niciodată vocabularul…

Niciodată.

Iar acum, în faţa porţii Facultăţii de Medicină, când mă întorc şi îi văd chipul dur, crispat, urâţit aproape din cauza unei întrebări neînsemnate, îmi spun că eu, cel care nu pune niciodată întrebări, aş fi făcut mai bine să-mi ţin gura şi de data asta.

Mergea în faţa mea, cu paşi mari şi cu capul plecat.

— Şicrecămabinecavoi? am auzit-o bălmăjind.

— Poftim?

S-a întors.

— Şi crezi că e mai bine ca voi?

— Poftim?

Turbase.

— Zi! Crezi că e mai bine ca voi? Crezi că-i mai bine aşa? Pentru că voi nu sunteţi previzibili?

— Care noi?

— Care noi, care noi… Voi, cine altcineva! Tu şi mama! Acum vin eu şi te întreb, voi doi în ce statistici vă încadraţi? Cea a cuplurilor ticăloşite, care…

Tăcere.

— Care ce? m-am aventurat ca un prost.

— Ştii foarte bine…, a şoptit.

Da, ştiam. Ăsta şi e motivul pentru care am tăcut amândoi până la urmă.

În clipa aceea o invidiam pentru căştile ei, fiindcă eu unul nu aveam decât propriul meu zbucium ca să-mi alung gândurile.

Pârâiturile şi trenciul mâncat de molii.

Ajunşi în strada Sèvres, în faţa acelui magazin trufaş care deja mă descuraja, am luat-o la dreapta.

— Te superi? Simt nevoia să beau o cafea înainte de luptă…

M-a urmat strâmbându-se.

Mi-am fript buzele cu cafeaua în timp ce ea căuta ceva prin chestiile alea ale ei.

— Charles?

— Da.

— Vrei să-mi spui ce zice în cântecul ăsta?… Pentru că mai înţeleg unele chestii, dar nu totul…

— Sigur.

Şi am ascultat iar frăţeşte acelaşi cântec. Ea la dolby, eu la stereo. Fiecare asculta cu câte o ureche.

Dar primele acorduri de pian au fost repede acoperite de zgomotul filtrului de cafea.

— Stai puţin…

M-a tras spre celălalt capăt al tejghelei barului.

— Eşti gata?

I-am făcut semn că da.

O altă voce de bărbat. Mai caldă.

Şi mi-am început traducerea simultană.

— Dacă ai fi o stradă, aş merge… Ia stai… Pentru că poate fi stradă sau drum, depinde de context. Vrei poezie sau vrei să-ţi traduc cuvânt cu cuvânt?

— Of, a oftat oprind muzica, trebuie să strici totul… Nu vreau o lecţie de engleză, vreau doar să-mi spui ce zice!

— Bine, m-am enervat, lasă-mă să-l ascult singur mai întâi şi pe urmă o să-ţi spun.

I-am luat căştile şi mi-am acoperit urechile cu amândouă mâinile în timp ce o priveam cu coada ochiului cum aştepta nerăbdătoare.

Mă ţicnisem. Mai tare decât îmi închipuisem. Mai tare decât îmi dorisem. O… O luasem razna.

Nenorocitele astea de cântece de dragoste… Mereu atât de viclene… Gata să ne facă să dăm frumos din coadă în mai puţin de patru minute. Nenorocitele astea de banderile înfipte în inimile noastre căzute pradă statisticilor.

I-am dat înapoi casca oftând.

— Ei, îţi place?

— Cine e?

— Neil Hannon. Un cântăreţ irlandez… Hai, putem să-ncepem acum?

— Putem.

— Şi nu te mai întrerupi, da?

— Don’t worry, sweetie, it’s gonna be all right, am molfăit eu cuvintele printre dinţi ca un cowboy.

Zâmbea din nou. Bine jucat, Charly, bine jucat…

Şi mi-am continuat drumul de unde mă oprisem pentru că, fără doar şi poate, era vorba de un drum.

— Dacă ai fi un drum, te-aş urma până la capăt… Dacă ai fi noaptea, aş dormi toată ziua… Dacă ai fi ziua, aş plânge toată noaptea… Acum nu mă mai scăpa din ochi, ca să nu piardă nici un cuvinţel… Pentru că tu eşti calea, adevărul şi lumina.

Dacă ai fi copac, te-aş putea cuprinde cu braţele… şi… nu… nu te-ai putea plânge. Dacă ai fi copac… mi-aş scrijeli numele pe pântecul tău, iar tu n-ai putea geme deoarece copacii nu gem… (aici, mă îndepărtam puţin, „’Cos trees don’t cry“, OK, bine, mă scuzi, Neil? Am o adolescentă sub presiune la capătul firului.) Dacă ai fi bărbat… tot te-aş iubi… Dacă ai fi o băutură, te-aş sorbi până la ultima picătură… Dacă ai fi atacată, aş ucide pentru tine… Dacă numele tău ar fi Jack, mi l-aş schimba pe-al meu în Jill pentru tine… Dacă ai fi un cal, aş curăţa baliga din grajdul tău fără să mă plâng vreodată… Dacă ai fi un cal, aş străbate câmpiile pe spinarea ta până în zori… şi ziua-ntreagă până la căderea serii (ei… n-aveam timp să şlefuiesc cuvintele)… te-aş putea cânta în versurile mele (nici traducerea asta nu era prea strălucită)… (Dar ei chiar nu-i păsa de asta şi îi simţeam părul atingându-mi obrajii.) (Şi parfumul i-l simţeam. Apa ei preţioasă de tânără adolescentă ruptă-n coate.) Dacă mi-ai fi fiică, mi-ar veni greu să-ţi dau drumul… Dacă mi-ai fi soră, aş, ăăă… „find it doubly“… hai, la plesneală, m-aş simţi îngemănat. Dacă… dacă ai fi câinele meu, te-aş hrăni cu resturi direct de pe masă (sorry), chiar dacă asta ar scoate-o din minţi pe nevastă-mea… Dacă ai fi câinele meu (şi de-aici începea un crescendo), sunt sigur că aşa ai vrea să fie şi atunci mi-ai fi un credincios prieten necuvântător, iar tu (aproape că urla) n-ar mai trebui să gândeşti niciodată şi… (acum chiar că urla, dar cu o voce tristă) şi am fi împreună până la sfârşit. (Într-adevăr, până la sfââârşiiiiiiit, dar simţeai că nici el nu era prea sigur… Nu era sigur deloc…)

I-am înapoiat bunul în tăcere şi am comandat o a doua cafea, de care nu aveam nici un chef, doar ca să-i las timp să se dezmeticească. Timp să se reobişnuiască treptat cu lumina şi să-şi tragă sufletul.

— Sunt înnebunită după cântecul ăsta…, a oftat ea.

— De ce?

— Nu ştiu. Deoarece… Deoarece copacii nu gem.

— Eşti îndrăgostită? am întrebat-o păşind pe un teren minat.

S-a schimbat puţin la faţă.

— Nu, mi-a mărturisit, nu. Îmi închipui că atunci când eşti îndrăgostit nu simţi nevoia să asculţi versuri din astea…

După câteva minute, în care mă îndeletnicisem cu răzuirea conştiincioasă a melasei de pe fundul ceştii:

— Să ne întoarcem la chestia aia de care vorbeai tu…

A ridicat ochii într-acolo, înspre întrebarea mea de mai devreme.

N-am zis nici pâs.

— Cu schimbările şi tot restul… Ei bine, hmm… Cred c-ar trebui să lăsăm lucrurile aşa… Ştii, ca să nu fim prea posesivi unii cu alţii?

— Păi, nu chiar… nu…

— Uite… tu te poţi baza pe mine ca să te-ajut să găseşti un cadou pentru mama, iar eu mă pot baza pe tine ca să-mi traduci cântecele care-mi plac… şi… Cam asta e.

— Asta-i tot? m-am revoltat uşor, asta-i tot ce ai să-mi propui?

Îşi trăsese gluga la loc.

— Da. Deocamdată da. Dar… hmm… de fapt e mult. Mda… e… e mult.

I-am cercetat chipul.

— De ce zâmbeşti ca un tâmpit?

— Pentru că, i-am răspuns ţinându-i uşa ca să iasă, dacă ai fi câinele meu, ţi-aş arunca resturile de la masă şi ai fi în sfârşit prietena mea credincioasă.

— Ha, ha! Foarte tare.

Şi, în timp ce aşteptam neclintiţi pe marginea trotuarului urmărind cascada de maşini, a ridicat piciorul, prefăcându-se că face pipi pe pantalonii mei.

Fusese sinceră cu mine şi, odată ajunşi în lift, m-am hotărât să-i răspund cu aceeaşi monedă:

— Ştii, Mathilde…

— Ce? (cu tonul unui ce mai vrei?)

— Cu toţii putem fi cumpăraţi…

— Ştiu, mi-a răspuns, tăindu-mi macaroana.

Siguranţa cu care mă pusese la punct m-a făcut să cad pe gânduri. Mi se părea că eram mai generoşi pe vremea lui Suzanne…

Sau poate mai puţin afurisiţi?

Ea a mai coborât o treaptă.

— Bun, atunci terminăm cu discuţiile astea din cale-afară de spinoase, s-a făcut?

— S-a făcut.

— Ce-i luăm mamei până la urmă?

— Ce vrei, am răspuns.

O clipă de tăcere.

— Eu i-am luat deja un cadou, a spus strângând din dinţi, ăsta e din partea ta…

— Sigur, sigur, lasă-mă puţin să mă uit, am răspuns cu o veselie forţată…

Carevasăzică asta însemna să ai paisprezece ani? Să fii îndeajuns de lucid încât să ştii că totul se cumpără pe lumea asta şi în acelaşi timp îndeajuns de naiv şi de gingaş încât să te ţii în continuare de mână cu doi adulţi deodată şi să stai între ei, chiar la mijloc, fără să mai ţopăi, dar să-i strângi cu putere, să-i legi strâns de tot, ca să rămână împreună, în ciuda a tot şi toate.

Era mult, nu?

Chiar dacă asculta cântecele alea frumoase, povara asta trebuie să fi fost tare grea…

Eu oare cum eram la vârsta ei? Total imatur, bănuiesc…

Când am ajuns la etajul superior, m-am împiedicat. Eh… Nu contează. Nici cât negru sub unghie. Chiar deloc.

Oricum nu-mi amintesc nimic.

Gata, puişor, m-am săturat deja, mi-am dat seama în timp ce mă prindeam de balustradă. Căutăm, găsim, împachetăm şi-o ştergem de-aici.

O geantă. Încă una… A cincisprezecea, cred…

— Dacă nu e mulţumită de produsul acesta, doamna poate veni oricând să-l schimbe, m-a asigurat zeloasă vânzătoarea.

Ştiu, ştiu. Mulţumesc. Doamna le schimbă des. Ştiţi, ăsta e şi motivul pentru care nu mă agit prea tare…

Însă am tăcut şi am plătit. Am plătit.

Nici nu ieşisem bine din magazin, că Mathilde a dispărut iar, lăsându-mă să stau ca un prost în faţa chioşcului de ziare, chinuindu-mă să citesc titlurile de pe prima pagină, însă fără să reţin nimic.

Îmi era foame? Nu. Aveam chef să mă plimb? Nu. N-ar fi mai bine să mă duc să mă culc? Ba da. Sau mai bine nu. Nu m-aş mai trezi.

Nu ar… Un tip mă împingea ca să ia un ziar şi tot eu mă scuzam.

Singur şi lipsit de imaginaţie, rămas fără pereche în mijlocul furnicarului, am ridicat braţul ca să fac semn unui taxi şi i-am dat adresa de la birou.

Mă întorceam la muncă pentru că, în prezent, altceva nu ştiam să fac. Să văd ce tâmpenii mai făcuseră pe-aici cât timp fusesem plecat şi să verific tâmpeniile pe care se pregăteau să le facă dincolo… Pe scurt, cam asta era meseria mea de câţiva ani încoace… Fisuri adânci, un cuţit caraghios şi multă tencuială.

Înaintând în grad, arhitectul atât de promiţător se transformase într-un mic zidar. Astupa gura celorlalţi pe englezeşte, nu mai desena, înghiţea pe nerăsuflate atâtea miles şi adormea legănat de zumzetul războaielor de pe CNN, în paturi de hotel mult prea mari pentru el…

Afară se înnorase şi mi-am lipit fruntea de geamul răcoros, comparând culoarea Senei cu cea a Moscovei în timp ce ţineam pe genunchi un cadou oarecare.

Oare Dumnezeu era acolo?

Greu de spus.

1. Suzanne te duce în locul ştiut de ea, lângă râu/Poţi să auzi bărcile trecând/Poţi să-ţi petreci noaptea cu ea/Ştii că e pe jumătate nebună. (în engl., în orig.)

2. Dar de asta îţi şi doreşti să fii acolo. (în engl., în orig.)

3. Ne-a atins trupurile perfecte cu mintea sa. (în engl., în orig.)