© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4758-3

ISBN PDF: 978-973-46-4759-0

ISBN print: 978-973-46-4547-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Fernando Cortes/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

De acelaşi autor:

OZN – o problemă modernă, Editura Junimea, Iaşi, 1973

Enigme în galaxie, Editura Junimea, Iaşi, 1983

Întrebările ştiinţei, Editura Albatros, Bucureşti, 1988

Temponauţii galactici, Editura Moldova, Iaşi, 1993

Comunicări cu cealaltă lume, ediţia I, Editura Big M, Iaşi, 1993; ediţia a II-a (cu titlul Voci din invizibil), Editura Aldo Press, Bucureşti, 1995; ediţia a III-a, Editura Fides, Iaşi, 1996

Spirit şi destin cosmic, Editura Mold-Hermes, Iaşi, 1994

Lumi invizibile, ediţia I, Editura Polirom, Iaşi, 1996; ediţia a II-a, Editura Sedcom, Iaşi, 2003

OZN eterice, Editura Polirom, Iaşi, 1997

Fenomenul Valentina, Editura Polirom, Iaşi, 1997

Incursiuni în alte lumi, Editura Polirom, Iaşi, 1999

Seniorii cosmosului. Extratereştrii printre noi, Editura Polirom, Iaşi, 2001

Revenirea zeilor, Editura Obiectiv, Craiova, 2003

Karma şi taina reîncarnării, ediţia I, Editura Polirom, Iaşi, 2004; ediţia a II-a, Editura Kullusys, Bucureşti, 2008; ediţia a III-a, Editura Polirom, Iaşi, 2014

Veghetorii Terrei, Editura Obiectiv, Craiova, 2005

Nevăzuţii de lângă noi, Editura Cartea Daath, Bucureşti, 2007

Dezvăluiri din invizibil, Editura Polirom, Iaşi, 2008

Lumea de dincolo, Editura Obiectiv, Craiova, 2008

Strălucitorii galactici, Editura Coresi, Bucureşti, 2009

Treptele iniţierii, Editura Kullusys, Bucureşti, 2010

Corpurile invizibile ale fiinţei umane, Editura Junimea, Iaşi, 2011

Taine primordiale, Editura Junimea, Iaşi, 2012

Lumea sufletelor, Editura Orfeu 79, Bucureşti, 2013

Marile taine ale omenirii, Editura Polirom, 2013

Strania energie a gândirii, Editura Polirom, 2014

Traduceri:

Charles Antoni, Intangibilul, Editura Sagittarius, Iaşi, 1997

Benjamin Creme, Misiunea lui Maitreya, vol. I, Editura Invent-Terra Nova, Iaşi, 1998; vol. II, Editura Invent-Terra Nova, Iaşi, 2003; vol. III, Editura Solteris, Piatra Neamţ, 2007

P.-E . Cornillier, Nemurirea sufletului şi evoluţia lui după moarte, ediţia I, Editura Polirom, Iaşi, 2001; ediţia a II-a, Editura Coresi, Bucureşti, 2010

Cuvânt-înainte

După îndelungate epoci de experienţe şi zbucium dominate de conflictul permanent dintre instinctul distrugerii şi iluminarea creatoare, omenirea a edificat treptat o civilizaţie terestră; începuturile acesteia s-au sprijinit pe frumuseţile spirituale ale unor culturi pătrunse de un bogat fond etic, pentru ca apoi să se bazeze tot mai mult pe valorile cunoaşterii ştiinţifico-tehnice. În frământata lor existenţă, oamenii au fost confruntaţi mereu cu vicisitudinile şi bucuriile vieţii şi anumite întâmplări sau fenomene care le-au depăşit posibilităţile momentane de cunoaştere şi de interpretare. Pentru a ocoli astfel de impasuri, ei au îmbinat enigmaticul situaţiilor neînţelese cu fantezia înnăscută, completând tezaurul diferitelor culturi cu o plăcută întreţesere de legende şi mituri. A existat însă întotdeauna, în paralel, o dispută între realismul interpretărilor raţionale şi savoarea captivantă a enigmelor. Discuţiile contradictorii pe plan filozofic şi apoi pe plan strict ştiinţific, consemnate în ultimele milenii, au constituit de fapt un stimul folositor pentru lărgirea cunoaşterii mediului terestru şi a celui cosmic în care existăm. Totuşi, în aceste dispute permanente, de-a lungul veacurilor s-au tot evitat discutarea şi chiar cercetarea anumitor enigme, fondul real al acestora rămânând mereu ascuns atât de vălul mitic al legendelor, cât şi prin interdicţii impuse cu bună ştiinţă de către diferiţi diriguitori care s-au succedat în decursul timpului.

În ultimele două decenii ale secolului trecut s-a întâmplat însă ceva, şi anume un amplu fenomen planetar pe care l-am putea asemui cu ceea ce Alvin Toffler, în cartea sa Şocul viitorului, a denumit o „rupere a istoriei”. În largul cadru al acestui „ceva” totul apare ca şi cum omenirea şi-ar fi dat seama că nu mai poate progresa prin evitarea continuă a cercetării diferitelor probleme şi fenomene enigmatice. Ca urmare, asistăm din ce în ce mai entuziasmaţi la impresionante îndepărtări de văluri şi, respectiv, la curajoase modificări de concepţii.

Sesizând la timpul respectiv această nouă orientare în gândirea contemporană, revista ştiinţifică franceză Science et Avenir a publicat pe prima pagină a numărului său din septembrie 1972 un foarte semnificativ îndemn general pentru un nou mod de abordare a cunoaşterii umane:

Este oare normal ca anumite subiecte să fie declarate „în afara legii” de către comunitatea ştiinţifică?

Oare caracterul ştiinţific se aplică metodei sau obiectului? Aceasta este întrebarea fundamentală. Răspunsul nu poate fi pus însă la îndoială:

Ştiinţa se defineşte printr-o metodă, şi nu printr-un obiect…

Este vorba de a promova Adevărul, oricare ar fi el.

Pe această linie a unei noi atitudini în investigarea necunoscutului, cartea de faţă a abordat anumite aspecte ale uneia dintre cele mai ascunse problematici atât ale timpurilor trecute, cât şi ale celor actuale: posibila existenţă terestră şi cosmică a unor „structuri de materie invizibilă” şi, respectiv, a unor „fiinţe nevăzute”. Apelând la recente elemente de cunoaştere ştiinţifică, s-a dorit în mod special să se prezinte cititorului un documentar fotografic, necunoscut în cea mai mare parte, selectat cu toată rigoarea necesară, considerat ca fiind util şi interesant prin realismul său, dar şi prin insolitul înregistrărilor probatorii surprinse de felurite pelicule fotosensibile. Mergându-se însă pe o cale neparcursă până acum, cartea având un evident caracter de unicat, multe din interpretările expuse s-au situat în mod inerent în domeniul ipotezelor. S-ar putea ca într-un anumit viitor ideile respective să fie confirmate sau infirmate; indiferent însă de opţiunile care se vor contura în acest sens, în orice situaţie, înregistrările fotografice redate îşi vor menţine valoarea informaţională întrucât au surprins, în condiţii total obiective, prezenţe şi fenomene fizice reale. Drept urmare, în acest cadru de „ruptură” faţă de metode şi concepţii depăşite ale trecutului, se doreşte ca paginile care urmează să contribuie şi ele la realizarea unui imperativ, tot mai des repetat în ultimele decenii: a sosit vremea să se spună omenirii Adevărul! Ţinând totuşi cont de „dreptul la eroare” acordat oricăror ipoteze realiste, sperăm că cititorii – înţelegând necesitatea, dar şi frumuseţea continuei lărgiri a orizonturilor cunoaşterii – vor considera această carte o chemare spre o nouă înţelegere a lumii în care existăm.

Autorul

Capitolul I

O lume exotică

Cunoştinţele noastre despre materie, oricât de vaste ar fi, sunt doar ca nişte insule care răsar dintr-un ocean necunoscut şi înseşi progresele care au fost realizate de la începutul secolului au drept straniu revers să ne facă materia mai puţin familiară şi mai puţin „naturală”.

Alfred Kastler, Această stranie materie

„— Sunt turnul de control. Cele două ţinte «de la ora patru» pe care mi le-aţi semnalat nu sunt obiecte zburătoare neidentificate. Puteţi ateriza liniştit la pista numărul 6.

— Dar atunci, ce sunt? Extraordinar! Au dispărut din nou, la fel de subit!

— Au fost doar nişte globuri luminoase, care au staţionat la punct fix la 600 de metri de cabina turnului nostru. Şi pe ecranul radarului de aici au apărut şi au dispărut subit de trei ori, mereu în acelaşi loc. De atâţia ani de când lucrez în turn, nu am văzut niciodată până acum astfel de prezenţe atât de ciudate!

— Dar ce fel de globuri erau acestea?

— Cine poate şti? Nu aveau contururi precise şi strălucirea lor ceţoasă părea a fi făcută dintr-o altă lumină, iar corpul lor dintr-o altă materie…”

Asemenea convorbiri ciudate purtate între turnurile de control ale unor aeroporturi din diferite ţări şi comandanţii unor avioane aflate în zbor au tot survenit sporadic de-a lungul anilor ’50-’80 ai veacului trecut, dar au rămas mereu fără explicaţii. Iată câteva evenimente cu extinse comunicări, dintre cele făcute publice: intervenţia avioanelor de vânătoare americane care au alungat „caruselul” de deasupra Casei Albe, în iulie 1952; însoţirea pe un traseu de circa 1.300 de kilometri a avionului cu specialişti pilotat de colonelul american L.D. Chase, în 17 iulie 1957; variata însoţire a unei curse aeriene peruane pilotate de comandorul Osvaldo Savini, în 2 februarie 1968; spectaculoasa demonstraţie oferită timp de câteva ore, deasupra Rusiei, pasagerilor cursei TU 234 A, pilotată de comandorul I.A. Cerkaşin, în martie 1985; prelungitele manevre apropiate de cargoul aerian japonez pilotat de comandorul Kenju Terauchi, deasupra Alaskăi, în 17 noiembrie 1986.

*

Au ajuns la planeta Pământ neobservaţi; în drumul lor au traversat neştiuţi întregul glob terestru venind dinspre sud către nord, unde, abia acolo, au fost sesizaţi. Plecând din depărtări cosmice, au străbătut spaţiul intergalactic cu fantastica viteză a luminii – de 299.792 kilometri/secundă. Deşi se cunoaşte că sunt aidoma cu fraţii lor de pe Terra, acest impresionant eveniment al trecerii lor interplanetare a constituit o adevărată bucurie pentru mari grupuri de cercetători pământeni. Dar oare de ce au venit atât de grăbiţi aceşti „vizitatori cosmici” şi, de fapt, cine au fost ei?

Enigmaticii mesageri extragalactici nu s-au deplasat în chip de fiinţe ale spaţiului, ci au sosit sub forma unor fluxuri de neutrini şi antineutrini – acele particule atomice elementare care nu ar avea masă (sau poate ar avea numai o masă extrem de redusă) şi nici sarcină electrică, fiind doar granule infime de energie ce nu interacţionează cu materia; drept urmare, au traversat fără dificultăţi deosebite spaţiul şi chiar materia globului pământesc, numai unii dintre aceştia căzând în „capcanele” terestre concepute de ştiinţa modernă. Sesizarea valurilor de neutrini a survenit la începutul zilei de 27 februarie 1987, reperarea fiind înregistrată de patru grupuri diferite de cercetători aflaţi în emisfera nordică; primii care au semnalat evenimentul traversării atmosferei şi a masei globului terestru de către fluxurile de neutrini au fost fizicienii italieni, datorită aparaturii imensului detector montat sub tunelul care străbate masivul Mont Blanc din munţii Alpi; s-a comunicat apoi o înregistrare similară din partea cercetătorilor japonezi de la detectorul subteran Kamioka; au urmat cea a cercetătorilor ruşi de la instalaţiile din Baksan, precum şi cea a specialiştilor americani de la marele detector IBM coborât într-o mină de sare din statul Ohio.

Importanţa deosebită care s-a acordat acestui eveniment astral s-a datorat în sine distanţei relativ mici faţă de galaxia noastră a locului unde s-a produs acel fenomen fizic ce a generat valurile de neutrini, precum şi faptului că a confirmat importante prezumţii teoretice: stelele se nasc, trăiesc un timp, apoi mor şi ele, în felul lor… Conform teoriei consacrate, atunci când combustibilul nuclear al unei stele se epuizează, zona activă nu mai poate furniza căldura necesară echilibrului său interior, materia colapsând rapid spre centrul astrului. Dacă materia conţinută este mai redusă decât aproximativ 1,3 mase solare, astrul respectiv se va transforma într-o „pitică albă”. În interiorul stelelor mai mari însă se va produce un colaps catastrofal; presiunile extraordinare care se vor genera prin prăbuşirea internă a materiei vor distruge chiar şi structurile intime ale atomilor, silind protonii să se unească cu electronii într-o rapidă transformare în neutroni. Apoi, la scurt timp, procesul evolutiv va conduce la explozia stelelor respective, în urma căreia straturile exterioare vor fi proiectate în spaţiu. Exploziile de mari proporţii care marchează sfârşitul aştrilor epuizaţi se manifestă printr-o creştere extraordinară a strălucirii lor, fază în care primesc numele de „supernove”; fenomenul este totuşi un fel de „cântec de lebădă”, luminozitatea intensă putând dura până la 250 de zile. Dar fantastica energie degajată în procesul exploziv se consumă numai într-un procent de 1% pentru ejectarea straturilor superioare, iar pentru radiaţia strălucirii extraordinare doar o parte infimă: a zece mia parte. Restul de 99% este disipat în spaţiu prin fluxurile de neutrini puternic acceleraţi, care vor duce până în neştiute profunzimi cosmice trista veste a „morţii unei stele”…

Dacă însă miezul de materie hiperconcentrată va conţine o cantitate de materie ce ar echivala cu maxim două mase solare, micul corp ceresc rezultat – ce va avea un diametru de numai 10-20 de kilometri – va rămâne în spaţiu ca o simplă „stea neutronică”; apoi, la scurt timp, din combinarea efectelor unei rotaţii mult mai rapide acum şi a câmpului magnetic propriu, aceasta va emite un fascicul de radiaţii din domeniul undelor radio care va „mătura” cerul ca spotul unui far, într-un ritm extrem de rapid. Şi astfel, stelele neutronice¹ se transformă în acele obiecte cereşti numite „pulsari”.

Această întreagă suită de procese fizice prevăzute teoretic a putut să fie urmărită „în direct” de către cercetătorii cerului în intervalul de timp ce a urmat captivantelor înregistrări de fluxuri neutrinice survenite la sfârşitul lunii februarie 1987, dată fiind apropierea² relativă faţă de noi a acestei „Supernova 1987 A”; giganticul fenomen exploziv s-a produs la o distanţă de „numai” 160.000 de ani-lumină, în intimitatea micii galaxii-satelit având numele de Marele Nor al lui Magellan, care este cea mai apropiată formaţie cosmică faţă de galaxia noastră. Fiind primul eveniment de acest fel vizibil după o perioadă de patru sute de ani³, astrofizicienii l-au studiat cu pasiune prin toate mijloacele moderne, în toate domeniile spectrale – începând de la emisiile radio, până la cele ale fotonilor gamma şi ale fluxurilor neutrinice. Dar cercetarea astronomică impune întotdeauna multă răbdare; după o perioadă de ascundere a astrului rămas de către straturile sale superioare expulzate în spaţiul înconjurător, abia doi ani mai târziu a putut fi observată apariţia tânărului pulsar; astfel, la 22 ianuarie 1989, astronomul american J. Ridley a fost primul care a remarcat noul „far cosmic” apărut în locul „Supernovei 1987 A”. Descoperirea a fost urmată însă de o surpriză cu totul derutantă. La început, atât acest cercetător al cerului, cât şi colegii săi din echipa internaţională deplasată în mod special la marele observator austral – situat în munţii Anzi din Chile – au crezut că instalaţiile au fost afectate de vreo defecţiune tehnică, întrucât determinările făcute păreau incredibile. De aceea au urmat verificări ale echipamentelor astronomice, verificări ce au durat o lună întreagă, după care s-a confirmat totuşi o mare surpriză; iată cum se exprima în acest sens dr. J. Ridley:

Acesta este cel mai rapid pulsar descoperit vreodată, de aproape trei sute de ori mai rapid decât oricare altul dintre cei cunoscuţi; el dă mari bătăi de cap teoreticienilor, care trebuie să explice cum este posibil să se rotească atât de repede… Ca să se învârtă cu 2.000 de rotaţii/secundă, înseamnă că punctele de la ecuator ating o viteză de 40% din viteza luminii! Este nevoie de o forţă gravitaţională uriaşă pentru ca obiectul ceresc să nu se facă bucăţi pur şi simplu, la o astfel de viteză de rotaţie. Înseamnă că steaua neutronică pe care am observat-o este mai densă decât se credea…

Dar, de fapt, ce fel de materie ar putea fi mai densă decât starea neutronică, stare care până acum a îmbinat atât de bine modelarea teoretică şi manifestările pulsarilor cercetaţi din Univers? Se ştie că, practic, conţinutul unei linguriţe de materie din steaua neutronică ar cântări circa un milion de tone, din cauza extraordinarei sale densităţi; dar faţă de uimitoarea viteză de rotaţie constatată la tânărul pulsar „vecin”, care nu se sfărâmă totuşi, ar rezulta o densitate cu mult mai mare! Pentru a se oferi o explicaţie, s-a sugerat – pe linia ipotezei anterioare a tânărului teoretician american Edward Witten (de la Universitatea Princeton) – că noul pulsar ar fi constituit dintr-o „materie stranie”… Dar ce este, în sine, această „materie stranie”?

După două decenii de frământări teoretice asupra unor idei fizico-matematice neconformiste, omul de ştiinţă american dr. Murray Gell-Mann a prezentat în anul 1962 un număr de 56 de scheme conţinând asocieri posibile ale unor subparticule atomice, „mai elementare” decât particulele considerate până atunci ca fiind cele mai mici cărămizi ale materiei; o caracteristică greu de acceptat era şi sarcina electrică fracţionară a acestor subparticule, pe care însuşi „părintele” lor le considera ca fiind „absurde”; din această cauză le-a denumit quarks. În deceniile care au urmat, au fost efectuate sute de mii de experienţe la marile acceleratoare de particule – existente la diferite centre de cercetări nucleare – pentru a se verifica ipoteza respectivă. Şi iată că, treptat, rezultatele au demonstrat că previziunile teoretice ale fizicianului american erau întru totul reale. Drept urmare, din îmbinarea modelării fizico-matematice cu determinările experimentale a rezultat faptul că ar exista şase tipuri de cuarci, cărora li s-au dat denumiri la fel de absurde: „sus”, „jos”, „straniu”, „farmec”, „frumuseţe” şi „vârf”; legăturile extraordinar de puternice dintre aceste particule subelementare au fost găsite ca fiind asigurate de opt tipuri de particule liant, motiv pentru care li s-au dat numele de „gluoni”.

Multitudinea de experimente efectuate la centrele de cercetări a mai demonstrat un aspect deosebit de interesant: materia existentă pe Terra – şi, desigur, şi cea similară din Univers – este constituită din atomi ai căror protoni şi neutroni sunt formaţi din tripleţi de cuarci, combinaţi însă numai din două tipuri de cuarci: „sus” şi „jos”; totodată, din asocierea unui cuarc cu un anticuarc rezultă mezonii… A trecut ceva timp până când fizicienii s-au obişnuit cu noile granule subelementare, care au modificat în mod esenţial organizarea teoretică a „junglei” celor peste două sute de particule elementare descoperite în ultimele decenii ale secolului XX. Dar pe la începutul anilor ’80 s-au făcut auzite tot mai numeroase întrebări care tindeau spre aceeaşi problematică: nu s-ar putea oare să existe şi alte tipuri de asociere stabilă de cuarci, sau poate chiar şi de gluoni?

Antrenându-se în această complexă problemă teoretică, pe atunci tânărul Edward Witten a elaborat o demonstraţie fizico-matematică privind posibilitatea existenţei şi a unei alte stări a materiei, bazată pe o asociere diferită de cuarci – stare care ar fi chiar mai stabilă în raport cu materia cunoscută până acum; componentele elementare, pe care le-a numit nuggets (nuclearite), ar fi constituite nu din două, ci din trei tipuri de cuarci, şi anume din familiile „sus”, „jos” şi „straniu”. Drept urmare, acestei noi structurări i s-a dat numele de „materie stranie”! Asocierile respective, neurmărind modelul atomic atât de bine cunoscut, ar fi lipsite de prezenţa electronilor; or, în această situaţie, la variaţii de niveluri energetice, materia respectivă nu ar mai emite fotoni luminoşi, rămânând ca o „materie neagră”, invizibilă pentru ochiul uman. Aceste deducţii teoretice i-au permis fizicianului american să lanseze o ipoteză de mare anvergură: acea imensă cantitate – de peste 90% – din materia Universului, care nici prin cele mai moderne cercetări ale astrofizicienilor nu este de găsit, ar exista totuşi în spaţiu ca un gaz universal constituit din „pepite de cuarci” asociate în structura „materiei stranii”. Deşi la început consideraţiile lui Edward Witten au fost primite cu neîncredere, ele au fost „binecuvântate” la scurt timp de cunoscuţi savanţi ai domeniului nuclear (Sheldon Lee Glashow – laureat Nobel pentru fizică, Alvaro De Rujula – de la CERN ş.a.), astfel că ipoteza respectivă a intrat definitiv în tezaurul ideilor moderne. De aici nu a mai fost decât un pas până la o nouă prezumţie explicativă: în Univers ar putea exista chiar şi aştri constituiţi din „materie stranie”, ca exemplu fiind dată mica stea-pulsar din Marele Nor al lui Magellan, care a rămas în locul unde s-a manifestat atât de spectacular Supernova 1987 A!

Odată acceptate ipotezele privind „materia stranie” şi invizibilitatea „materiei negre”, s-au deschis noi orizonturi interpretative. Drept urmare, în ultimii ani au fost enunţate tot mai multe consideraţii referitoare la posibila existenţă şi a altor tipuri de „materii stranii”, funcţie de posibilitatea unor asocieri mai variate ale cuarcilor şi ale gluonilor. În acest context, dincolo de ce s-a gândit şi s-a demonstrat în deceniile anterioare despre materia obişnuită, apoi despre antimaterie şi chiar despre materia negativă, treptat se edifică, pe baza tânărului domeniu teoretic şi experimental sistematizat în cadrul „cromodinamicii cuantice”, un nou capitol fundamental: noi tipuri de asocieri structurale ale particulelor elementare în cadrul unor „materii exotice”!

„Poate că în Univers există particule încă necunoscute”, scria la începutul anului 1989 fizicianul american John Faulkner (de la Universitatea California); împreună cu un grup de alţi teoreticieni, acesta lansa ipoteza că la „începutul începuturilor”, încă înainte de formarea materiei obişnuite în spaţiul tânărului Univers, ar fi existat de fapt un alt fel de materie; în jurul unor „seminţe” din acest fel diferit de particule s-ar fi organizat apoi materia cunoscută nouă, creându-se astfel diferitele asocieri şi formaţiuni cosmice. Particulele necunoscute ale acestor „seminţe” au fost denumite de grupul respectiv de fizicieni prin termenul wimps (Weakly Interacting Massive Particles).

Teoreticianul american Bernard Sadoulet (de asemenea de la Universitatea California) a ajuns însă la concluzia că ar exista de fapt o întreagă familie de particule necunoscute încă, pe care le-a denumit „cosmioni”; aceste particule ar fi constituite din diferite tipuri de asocieri ale cuarcilor. Concluzia la care a ajuns el în mod teoretic, la acel sfârşit al anilor ’80, poate fi foarte importantă pentru cel care va citi această carte până la capăt pentru a afla din „tainele straniilor inteligenţe” relatate în ilustraţii. După caracteristicile felurilor de cuarci asociate, diferitele categorii de „materii exotice” ar fi unele – foarte stabile, iar altele – doar metastabile. Ceea ce măreşte gradul de stranietate al tuturor acestor categorii de structuri necunoscute încă este faptul că nu pot fi văzute de ochiul uman şi de aparatura modernă, întrucât nu emit fotoni luminoşi. Iată astfel că, şi pe această cale, alţi teoreticieni au ajuns şi ei să constate posibilitatea existenţei diferitelor tipuri de materii invizibile…

O problemă la fel de „exotică”, aflată în curs de cercetare, a fost generată de descoperirea relativ mai recentă făcută de un grup de specialişti de la Institutul de Fizica Energiilor Înalte (de la Protivno – lângă Moscova) şi a celor de la Centrul European de Cercetări Nucleare (CERN – lângă Geneva), în cadrul unui experiment comun. Rezultatele cu totul neobişnuite care au fost obţinute au făcut să se accepte posibilitatea existenţei unor asocieri numai între gluoni (acele particule fără masă ce asigură puternica legătură între cuarci). Asocierile gluonice au primit denumirea ştiinţifică de „gluboli”; noile „personaje” ale fizicii moderne ar fi constituite din câte doi sau trei gluoni. Dar şi aceste combinări, neputând emite fotoni luminoşi, ar conduce de asemenea la structuri materiale invizibile…

Problematica teoretică pare însă a se extinde cu mult mai mult; astfel, dacă se va demonstra şi valabilitatea unei alte categorii de ipoteze, care enunţă posibilitatea ca înseşi cuarcii să aibă o structură granulară prin asocierea unor particule şi „mai elementare”, atunci s-ar putea constata existenţa unor categorii de „materii exotice” cu mult mai variate… De fapt, încă din anul 1974, fizicienii Jogesh C. Pati, Abdus Salam şi John Strathdee au lansat modelul teoretic al „precuarcilor”, pe care i-au denumit „preoni”; considerente fizico-matematice au condus la concepţia existenţei a trei familii distincte de „preoni”, şi anume: „flavoni”, „cromoni” şi „somoni”. Făcând o sinteză a acestui nou domeniu teoretic, ce ar putea constitui fondul ştiinţei viitorului, fizicianul G. Folescu scria⁴ următoarele: „Modelul are însă neajunsul că obligă ca fiecare compus să fie format din câte un singur membru din fiecare familie. De ce nu ar exista şi compuşi care să fie alcătuiţi, de pildă, din trei cromoni, sau doi somoni şi un flavon?”. Într-un astfel de context al posibilei existenţe a unor structuri şi mai subtile ale materiei sub forma unor asocieri de „izotopi preonici” – de exemplu, numai asocieri de flavoni şi cromoni, fără participarea somonilor – ar rezulta o materie invizibilă care ar fi lipsită şi de greutate, având, desigur, comportamente energetice cu totul diferite faţă de cele ale materiei cu care suntem obişnuiţi…

Date fiind anumite complicaţii teoretice ale modelului infrastructurii materiei din asocieri ale tripleţilor de preoni, în anul 1979 fizicianul Haim Harari a propus un alt model fizico-matematic al precuarcilor. Urmărind o schemă mai simplă, acesta a determinat teoretic numai două tipuri de astfel de particule subelementare – tipurile „T” şi „V” – pe care le-a denumit „rishoni”. Desigur că şi în cazul acestei scheme fundamentale pot fi posibile şi alte feluri de structurări ale materiei în categorii exotice, având proprietăţi şi manifestări cu totul deosebite faţă de materia văzută din jurul nostru…

Iată-ne aşadar în situaţia că, la acest început de secol XXI de amplă deschidere a investigaţiilor ştiinţifice privind „tainele materiei”, ne aflăm de fapt în pragul unor orizonturi cu mult mai largi ale cunoaşterii: specialiştii zilelor noastre vorbesc acum deschis despre „materii stranii”, despre „materii invizibile”, despre „materii subtile”, toate acestea constituind încă o „lume exotică” a materiei, fiecare categorie având caracteristici şi posibilităţi de manifestare ieşite cu totul din comun… Dar oare aceste mulţimi de structurări posibile ar exista numai la scară cosmică, sub forma unui gaz interstelar sau intergalactic şi, chiar mai mult, sub forma unor aştri constituiţi din „materii stranii”? Aflându-ne încă în plin domeniu al ipotezelor, întrebările apar în mod inevitabil: astfel de structuri din materii invizibile nu există oare chiar şi în mediul nostru terestru, nefiind deocamdată sesizate? Sau, chiar mai mult, dacă în Univers există organizări din materii necunoscute încă nouă, nu ar putea să se fi format şi fiinţe din „materii exotice”? Şi dacă ar exista într-adevăr fiinţe din „altă materie”, înseamnă că în imensitatea Universului ar putea exista chiar şi civilizaţii de acest fel, care ar produce în mod industrial cele mai felurite obiecte din „materii stranii”?…

Pe antrenanta linie a unor întrebări ce izvorăsc în mod inerent din noi orizonturi ale cunoaşterii, desigur că nu ne putem opri a ne întreba dacă în mediul ambiant nu ar putea exista structurări materiale încă neidentificabile, constituite din acele organizări invizibile ale variatelor tipuri de particule „subelementare”. Prin ampla dezvoltare a mijloacelor moderne de investigare nu s-a putut obţine oare până acum nici o evidenţiere, nici o înregistrare a unor prezenţe materiale cu totul deosebite, care să susţină unele dintre îndrăzneţele ipoteze ale cunoaşterii umane?

O acumulare de înregistrări fotografice documentare, minuţios verificate ca probitate, care au surprins prezenţe invizibile ochiului uman, precum şi manifestări fizice cu adevărat stranii pentru mediul ambiant cunoscut, pare a oferi totuşi anumite răspunsuri, parţiale, la aceste ultime întrebări. Să îndrăznim deci a păşi peste un prag al cunoaşterii actuale, pentru a face un pas spre viitor…

1. Dacă la colapsul gravitaţional al unei stele epuizate rămâne în miezul său o cantitate de materie mai mare decât dublul masei Soarelui nostru, presiunile interne depăşesc limita transformării neutronice şi procesul catastrofal nu mai este frânat. Astfel, pe măsura reducerii spectaculoase a dimensiunilor astrului, gravitaţia depăşeşte forţele electrostatice; după „strivirea” atomilor şi transformarea materiei în neutroni, urmează şi „strivirea” acestora, ajungându-se la starea de „materie degenerată” – respectiv la starea de „quagmă” formată din cuarci. (De exemplu, o stea având diametrul de circa o sută de milioane de kilometri va rămâne ca un miez prăbuşit în sine ce va avea un diametru doar de circa 5 kilometri!) Atracţia gravifică fiind însă extraordinar de puternică, fotonii diferitelor radiaţii emise în procesele interne vor fi reţinuţi în câmpul gravitaţional propriu, astfel că din exterior nu se va mai putea sesiza existenţa radiantă a astrului respectiv, care va deveni o „gaură neagră” în acea zonă spaţială.

2. Cea mai apropiată galaxie faţă de galaxia noastră (Calea Lactee) este Andromeda, situată la circa 1,7 milioane de ani-lumină.

3. O observare astronomică anterioară a fost făcută de Johannes Kepler, care a urmărit evenimentul în urmă cu patru secole.

4. G. Folescu, Din enigmele microcosmosului, Editura Albatros, Bucureşti, 1986.