© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6960-8

ISBN PDF: 978-973-46-6961-5

ISBN print: 978-973-46-6822-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © WorldFoto/Alamy Stock Photo; © Reifka John Key True/Alamy Stock Photo

Foto autor: Augustin Lăzăroiu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SEBASTIAN LĂZĂROIU, născut la 20 martie 1970, în Comăneşti, Bacău. Este de profesie sociolog, autor de studii naţionale şi internaţionale de sociologie şi antropologie, publicate în reviste şi cărţi de specialitate în română, engleză, italiană, franceză; publicist pe teme de analiză politică în diverse periodice din România.

Fiului meu, Andrei. Älä huoli!

Capitolul 1

De câte ori aterizez, acelaşi drăcuşor îmi dă târcoale. Că-i vechi sau nou avionul, că se zgâlţâie frisonant, că-i pârâie eleroanele sau doar pluteşte lin şi sigur pe el, dar ameninţător spre culoarul cu licurici, un scaraoţchi fatalist îmi susură-n ureche.

Trebuie să fie ceva mai mult decât o aterizare, e un presentiment, o prevestire rea, un gol scobit în aşteptările noastre atât de încercate de imprevizibila realitate.

Se prăbuşeşte, da… vezi, omuleţul ăla pierde controlul… o defecţiune sau poate o noapte de pomină, o amantă năbădăioasă sau, cine ştie, nevasta cusurgioaică – şi dac-ai fi privit în ochii comandantului la urcare, tot n-ai fi descifrat necruţătorul fatum. O singură dată şi-i de-ajuns ca să se întâmple… şi gata!… Iar tu, tu, biet Aleksei Feodorovici, te-ai nimerit în vâltoarea acestei improbabile table de numere, dincolo de orice explicaţie, căci destinul n-are a da socoteală în faţa nimănui.

O survolare nereuşită, un colaps al maşinăriilor infailibile, ce mai tura-vura, un zdroncănit nonlinear al anticipaţiilor modernităţii, să fie învăţătură de minte pentru toţi piloţii întru confortabila amnezie a viitorilor pasageri şi spre slava idolului riguroşilor actuari.

Ăsta era el, Aleksei Feodorovici Sokolov, chircit în scaunul acela îngust, cu genunchii ridicaţi – căci nu era mult spaţiu pentru picioarele sale lungi, de bărzoi –, şi-aşa gândea acum, ca şi odinioară, când aeronava se avânta vertiginos, uşor hâţânat, spre spinarea bucăţii de planetă cufundate în noapte, asemenea unui dragon gata să înfulece brâul negru cu eczeme fosforescente.

Şi răsuflă uşurat, de-a dreptul uşurat, hlizindu-se în sinea lui de prăpăstiile care-i vin adesea sub chipul unor sumbre viziuni la decolare şi la aterizare, dar asta abia când dihania, acum îmblânzită de gravitaţie, începu a rula tăcut şi singuratic pe pista aeroportului din Irkutsk.

Nu, nu era frică, era mintea care se juca uneori cu el, iar lui îi plăcea jocul ăsta şi de-aceea o şi lăsa să se zbenguie, ca să-şi poată bate apoi de joc de ea: „Na, că te-am prins iar, hoţoaico!“.

Sokolov era un obişnuit al călătoriilor lungi, al locurilor exotice – deh, datoria, n-ai ce-i face –, dar de data asta, mai mult decât înainte, desprinderea de căminul liniştit, de la periferia Moscovei, cuibul lui, locul spre care toată fiinţa îl trăgea din fiecare misiune ca un magnet uriaş, era mai dureroasă, iar nerăbdarea de a reveni acolo mai muşcătoare şi nărăvaşă.

Căci, pe lângă iubitoarea Katia, pe lângă trandafirii japonezi chicotind vesel din peticul de verdeaţă al curţii şi năzdrăvanul labrador Gagarin, acum era şi micuţa Alisa, boţul acela de carne de doar trei luni, c-un smoc de iţe blonde în creştet şi ochii înguşti, azurii, abia mijiţi către o fascinantă aventură extrauterină.

O, Doamne! Cât îşi doriseră asta şi cât aşteptaseră ziua-care-nu-mai-vine, când poza mişcătoare din ecograful ginecologului prinde contur de piele, carne, oase, păr şi capătă dimensiuni sonore, altele decât bătăile unei inimi luptătoare, orăcăiturile acelea de „bine v-am găsit!“, o întâmpinare zgomotoasă a vieţii şi a grijilor pe-acest pământ…

Cum să nu-i pară proaspătului tătic, prin fabricaţiile minţii sale, această a nu ştiu câta aterizare chiar mai înspăimântătoare decât toate celelalte dinainte? Cum să mai aibă o minimă relaxare în muşchii corpului când viaţa îi stă iar în balanţa aripilor avionului şi-o altă viaţă, chiar mai preţioasă, îl aşteaptă acolo, în pătuţul ei mic, să-i atingă cu degetele miniaturale mâna mare şi păroasă, mâna aceea sigură şi hotărâtă, spre a fura inconfundabila amprentă paternă pentru tot restul existenţei?

— O să fii un tată neliniştit… îi zicea Katia atunci, în maternitate, privindu-l cu dragoste şi uşor amuzament cum îşi ţine stângaci fragila odraslă în braţele lui puternice, temător să n-o strângă prea tare, dar nici s-o lase prea lejer, să-i alunece, din nebăgare de seamă, pe podea.

Şi iată c-avusese dreptate. Iată-l aterizat în Irkutsk, în plină iarnă, cu gândul la Alisa, în prima lui plecare de când se născuse, devastat deja de dor.

Cum şi-a deschis telefonul, primul lucru a fost să întrebe de ea. E bine… i-a trecut febra… mai gângureşte… a apucat să-i facă baia de seară, toate acele mesaje se învălmăşeau disperat pe ecranul celularului, cât să-l mai ţină conectat acolo, încă în mijlocul celor mai importante fapte din viaţa lui.

I-o şi reproşase lui Vadia, bunul lui prieten, când stătea aşa, picior peste picior, în birou, anunţându-l oficial:

— Aleksei Feodorovici Sokolov, pentru toate nemerniciile tale şi insolenţa nemărginită faţă de Ţar, vei fi trimis în surghiun. Katorga¹ te mănâncă, pui de lele!

Erau şotiile lui, felul său năstruşnic de a te înştiinţa asupra următoarei misiuni, declamând vreun vers din Puşkin, aruncând o aluzie istorică sau literară, şi asta cu aerul cel mai serios din lume, că orice observator ignorant ar fi tresărit îngrozit sau plăcut surprins de cele auzite.

Când l-au trimis în Mongolia, era bucuros să-l anunţe că va primi cea mai înaltă distincţie, „Ginghis-Han“, iar când acul busolei indicase Kaliningrad, i-a şoptit mustrător c-ar fi cazul să-l mai aprofundeze pe Kant.

Acum, Aleksei n-a mai gustat gluma şi i-a bătut obrazul, căci abia îşi pusese haina nouă de tătic şi încălzea biberoane, împăturea scutece, avea ochii cârpiţi de somn (Alisa lui, draga tatii, îi semăna întru totul când începea să zbiere din rărunchi în mijlocul nopţii), pe scurt, îşi luase un al doilea serviciu, mai important şi chiar mai palpitant în unele privinţe decât primul.

Vadim Ivanovici Orlov nu-i era chiar un „superior“ în adevăratul sens, era un vechi prieten, iar ei se ştiau din liceu, doar că ajunsese înaintea lui în clădirea asta rece şi întunecoasă, în virtutea rudeniei sale cu generalul Orlov, pe când Sokolov, absolvent de Geologie, fusese recrutat mai târziu şi demonstrase aptitudini de departe mai spectaculoase decât ascetismul inginerului şi pasiunea lui pentru roci.

— Ascultă, Alieşka, tu crezi că nu m-am gândit la asta? Că am vreo plăcere să-ţi stric ţie prima experienţă de tătic? Ce-i în capul ăla al tău, prietene? Ce viaţă avem noi…

— Ei, nu începe cu tânguiala, Vadim Ivanovici, dracu’ să ne ia, că singuri ne-am ales viaţa asta. Zic doar c-ai fi putut să mă menajezi măcar acum…

— Dar, pentru ce-avem noi nevoie acum, nu-i altul mai nimerit ca tine. Să prinzi aşa „balenă“ nu-i treabă uşoară. De-ar fi fost altul mai bun, te lăsam în plata Domnului, să ştergi rahaţi şi s-asculţi vrăjit simfonia miorlăielilor, că ştiu cât te dai în vânt după ele…

Da, Aleksei avea reputaţia asta între ai lui: cel mai capabil să găsească acul în carul cu fân. Iar pentru aşa ceva ai nevoie de răbdare şi credinţă; o răbdare din aceea dezinteresată şi totuşi concentrată: să nu disperi, să nu-ţi ieşi din fire când nimic nu se-arată, dar nici să nu te laşi pe tânjală, s-aştepţi să-ţi pice din cer; să nu scotoceşti panicat, întorcând totul cu susul în jos, dar nici să nu te amăgeşti că, stând aşa pe malul râului, într-un târziu hoitul inamicului îţi va trece plutind pe dinainte.

Îţi trebuie şi credinţă, negreşit: să rămâi încrezător când toate împrejurările-ţi par împotrivă, când toate semnele-ţi arată că nu vei ajunge niciodată la ţintă, să ştii tot timpul în sufletul tău că, dacă azi totul pare zadarnic, ăsta-i doar înşelătorul preludiu al marii victorii de mâine.

— Nu-ţi risipi energia, Vadia, îi spunea el prietenului său pe când pescuiau în râul Tuostah de lângă Verhoiansk, atunci când îl vedea agitat în barcă, foindu-se când pe stânga, când pe dreapta, aruncând undiţa mai sus sau mai jos. Lenoku-i acolo şi dincolo, el e cel lacom şi rupt de foame, nu tu… Tu poţi să-ţi păcăleşti maţele şi c-un codru de pâine. El n-are nicio idee cum o să sfârşească azi, dar tu, dragul meu prieten, tu ştii c-aşa va fi, că-n undiţa ta îşi va împlini sorocul şi ăsta-i singurul tău ascendent asupra lui, nu momeala aia ridicolă din cârlig.

Şi-apoi iarăşi îl mustra:

— Vadia, Vadia, moleşitule, n-am văzut păstrăv aşa de prost să-ţi sară-n barcă şi nici n-o să sară carevasăzică, decât dac-o fi vreo sirenă îndrăgostită de tine, dar tu eşti prea urât ca să se întâmple aşa o minune.

De bună seamă nu era altul mai potrivit să pună mâna pe Znaiuşki, aşa credeau şi şefii lui Vadim Ivanovici. Căci omul ăla – dar ce om, demon! – era teribil de mişcător, ca o zvârlugă, azi aici, mâine dincolo. Când credeai că l-ai înhăţat, hop!, el îţi făcea cu mâna de peste gard şi parcă nici nu mai era el, cel pe care-l văzuseşi înainte, parcă era altul, versatil, ca o sălbăticiune sperioasă, dar şiret, pregătit să ia forma şi textura frunzei, a cojii de copac şi chiar culoarea aerului, dacă era nevoie.

Nu, nu el era administratorul jocului hipnotic care prinsese-n plasă atâţia nefericiţi adolescenţi sinucigaşi. Znaiuşki era însuşi ideologul jocului, inspiratorul, omul vorbelor în doi peri, dar vorbe grele, încărcate de înţelesuri, Diavolul smerit, Diavolul în genunchi, Diavolul nepăsător.

Într-un fel, poate că-i semăna lui Aleksei; era ca el, răbdător, lipsit de orice intenţii, în aparenţă, dar atât de încrâncenat să-şi arunce umbra ca un năvod asupra nenorociţilor, să dovedească celorlalţi uluitoarea putere de a-i face să-l urmeze până pe buza prăpastiei, iar el să rămână acolo, înţepenit, şi doar să contemple căderea lor nătângă în gol.

Era un Aleksei malefic, înzestrat cu tăria de a nu se pripi, de a nu precipita un deznodământ (care-i totuşi un deznodământ), posesor al unei cunoaşteri rare, şi-anume că tot ce-i în afara ta e mai uşor de stăpânit dacă poţi să-l aduci înlăuntrul tău, de unde, altfel, aparţine în mod originar.

Nu aşa făcea şi Sokolov oare atunci când, de pildă, avea un succes nebun la lenokii din Verhoiansk?

Nu i se-agăţau ei mereu în cârlig lui, şi nu neastâmpăratului Vadia, şi asta pentru că toată mintea-i era lejeră, potolită, iar apa aceea curgea prin el – o făcea să treacă prin el – ca printr-un canal, fiindcă se transforma pe sine într-o câmpie aluvială, o întindere de aleurite, cărând pe ele fitoclaste, paleosoluri şi resturi de rădăcini, într-un aluat maleabil, permeabil, atât cât să-l străpungă tot curentul acela repede, cu tot cu peştii ce-i purta; şi peştii ajungeau să fie ai lui, sfârşeau ai lui; undiţa, cârligul, struna, toate astea nu mai contau, erau nişte jucării în care buzaţii se prinseseră cu mult înainte.

Dar nu aşa fusese şi cu Katia, iubita lui, Katenka, vânată deopotrivă şi de Vadia?

Întâmplarea făcuse să o cunoască împreună pe fată. Şi ce fată! Înzestrată, zveltă, prinsă-n cosiţe aurii, figură drăgălaşă – le charme russe, sânii mici, dar obraznici; ei, dar nu numai trăsăturile apetisante îi confereau medalia „Vino-ncoa“, că, de-ar fi fost doar asta, se găseau cu sutele, cu miile pe bulevardele ticsite ale Moscovei şi nu s-ar fi ciondănit el cu prietenul său Vadia pentru atâta.

Ea era un suflet nobil, o fire înaltă, peste toţi ceilalţi, nu arogantă, nu dispreţuitoare, ci doar aşezată acolo, departe, într-un fel înţelept, veghind la nimcnicia acestor biete fiinţe ce-i înconjurau nevrednic piedestalul.

Nu aşa i-a câştigat el inima oare?

Înghiţind-o pe ea şi tot ce-n jur îi slujea splendoarea, ca pe-o vietate marină de o frumuseţe încântătoare, cu toate acele sclipiri, cuante de lumină, energii primare suprasensibile. În vreme ce Vadia, o, sărmanul Vadia, cel repezit şi prea curtenitor, nu făcea decât s-o sufoce cu avansurile lui stereotipe, lăsând-o rece acolo, în afară, un fel de proiecţie a propriei sale vanităţi.

Aşa şi-l imagina el şi pe Znaiuşki – sau poate doar aşa îi plăcea să creadă, pentru a spori provocarea –, un alter ego al lui, întors pe dos, care dobândise conştiinţa ingurgitării lumii, a exteriorului, spre a le preface într-o argilă uşor modelabilă după voinţa şi capriciile sale.

Şi poate mai mult decât Alieşka, diavolul ăsta căptuşit avea şi priceperea de a se autodevora, de a se înghiţi pe sine şi a se scuipa un altul şi un altul, de fiecare dată altul, ca să nu poată fi dibuit, să nu-l poată apuca nimeni niciodată.

— Noi ştim că se-ascunde în Iakutia. Nu-i o bănuială. Tot ce-am strâns până acum despre el converge în direcţia asta. Ştim şi locul, Aleksei Feodorovici. E undeva în Oimiakon, aşezarea aia cu câteva sute de suflete, asediată de turişti nerăbdători să vadă cum se preface-n stele apa opărită, la minus cincizeci de grade.

Dar omul ăsta n-avea chip, n-avea trecut, n-avea nimic, în afară de porecla pe care el însuşi, îmbătat de sfânta-i glorie, şi-a ales-o: Znaiuşki.

Poate era tânăr, poate era bătrân, poate era rus, poate inguş, poate nu era nici măcar bărbat, aşa cum şi-l reprezentau ei, poate femeie sau nici bărbat, nici femeie. Avusese el grijă să nu rămână pe nicăieri urma unor asemenea coduri biologice şi nimic altceva decât renumele său de „ştiutor“.

— Trebuie să ne mişcăm cu grijă, Alieşka, îi zicea Vadim. Cu mare grijă, că el îşi schimbă bârlogul ca lupul de stepă. De-aia te-am ales pe tine… pâş-pâş, cum mergi tu, ca şi când n-ai fi acolo…

— Şi de unde ştim că-i acolo? întreba Sokolov.

— Pentru că-şi lasă duhoarea aia digitală, urmele greu de falsificat, balega de elefant. Îl vedem de unde se conectează, cu aproximaţie. Ştim că-i el, că-i ştim reţeaua, legăturile. Dar nimeni altcineva decât el, el însuşi, nu ştie unde s-ar afla.

— Într-un sat ca ăla, uitat de lume, cufundat în ger de crapă pietrele… Hm… De ce crezi că s-ar fi pitit acolo? Acolo-i uşor de găsit. Sunt câteva sute de oameni…

— Şi mulţi vizitatori…

— Bine, şi mulţi vizitatori, dar asta nu prea schimbă lucrurile. Unde stă el? În pădure, prin vreo mănăstire? S-o fi aciuat în gazdă pe la vreo familie…

— Să nu-l subestimezi, Alieşka. Să nu-l crezi vreun prost. Am mai socotit noi de câteva ori că-l avem în mână şi – ţuşti! – uite-aşa ne-a scăpat… Are nasul fin, iar dacă te simte pe urmele lui, poţi să-ţi iei adio. Rusia-i mare, prieten drag…

Aleksei ştia că toată plecarea asta, toate căutările vor fi de durată, că poate o va revedea pe minunea lui mică, pe Alisa, abia când va fi împlinit un an.

Se temea chiar că durerea despărţirii premature îi va întuneca minţile, că o nerăbdare pe care acum şi-o recunoştea şi care nu-l mai încercase înainte îi poate sugruma flerul proverbial.

Să stai la pândă, să vânezi aşa cum ştia el s-o facă cer o limpezime a sufletului şi-o linişte a minţii, dar acum ele erau tulburate de ruptura asta neaşteptată.

Oare nu se gândiseră şi ei? Oare socoteala lor nu-l arăta pe el cel mai nepotrivit unei asemenea misiuni? Oare gândurile pribegind numai pe-acasă nu-i vor toci cu totul simţurile ascuţite?

Nu, dimpotrivă – dar el nu ştia asta –, şefii lui mizau pe febrilitatea lui de a se întoarce grabnic să-şi vadă bebeluşul. Pariaseră chiar că el va fi mai eficient, că radarul lui infailibil va lucra chiar mai intens.

— Generalisimul vrea să punem mâna pe el cât mai repede, îi spunea lui Vadim şeful diviziei. Deja povestea asta ne face rău tuturor. Părem nişte incapabili, zău aşa…

— O să-l trimitem pe Aleksei, copoiul nostru de nădejde, Igor Sergheevici.

— Ei, da, asta ar fi o idee bună. Dar, ascultă, omului parcă abia i-a născut nevasta, aşa-i?

— Aşa-i, şi moare după aia mică…

— Ei, vezi, are să fie prea buimac în perioada asta. Ce-o să ne facem cu el?

— N-aveţi grijă, tocmai asta-i va ciuli urechile mai tare ca oricând. Nu suntem aşa siguri pe loc, dar mizăm mult pe instinctele lui şi emoţia de a-şi revedea mai repede plodul i le va ascuţi.

Vara, Irkutskul e un giuvaier căzut din ciocul unui curcubeu, cu vechile lui clădiri imperiale, renovate, cu cepele turlelor vopsite jucăuş sau garnisite-n pudre, drepte-n soare ca nişte spărgători de nuci în uniforme fistichii. Iarna-i însă acoperit de mohoreala îngheţată şi pastelurile zidurilor dispar şters în ceţurile friguroase.

„Mai întâi o să treci prin Irkutsk, ca decembriştii, ş-apoi calea întunecoasă a Siberiei…“, îl tachina Vadim pe Aleksei înainte să plece.

De la aeroport, Igor Arhipovici, vechea lui cunoştinţă, l-a dus spre hotel, de fapt, o casă de oaspeţi mai mică, nu departe de centrul oraşului.

Se urcă zgribulit în UAZ-ul antic, zguduit de pistoanele nervoase chiar şi atunci când stătea pe loc, lângă şofer, iar acesta îl privi lung şi drăgăstos, de parcă nu-l mai văzuse de un deceniu.

De fapt, nu trecuseră decât vreo doi ani de când lucraseră împreună într-o operaţiune pe urma unor traficanţi de materiale radioactive. Ce mai distracţie a fost! Au stat zile-n şir în taiga la pândă, pe un ger înnebunitor, ei cu urşii şi cu lupii, s-au spălat dimineţile în apele repezi ale Angarei şi au şofat cu inima cât un purice pe crusta de sticlă a lacului Baikal.

Chiar i se făcuse dor de matahala asta cu uşanka lui scumpă de bizam, cu sprâncene roşcovane zbârlite, învelite-n promoroacă şi faţa bonomă de groştel gigantic.

Pe drumul până la casa de oaspeţi vorbiră doar moşi pe groşi, despre vreme, despre seceta din vara trecută, şi-apoi, când se apropiară de destinaţie, Igor îl întrebă brusc:

— Dar la tine, Alieşka, la tine ce-i nou?

— Păi, ce să fie, pe lângă Katia, acum o am şi pe Alisa, de trei luni, îi dădu el vestea cea mare.

— Ei, fir-aş să fiu!… Şi-acum spui, omule? se extazie Igor frânând abrupt tărăboanţa. Ia trage-te-ncoace să te pupe nenea!

Îi prinse capul în braţe şi-l ţinu aşa strâns preţ de câteva secunde, smârcâindu-şi nasul. (Igor îşi dorise copii, dar asemenea daruri de la Dumnezeu nu l-au bucurat.)

— Păi, ăsta-i bun prilej să mă cinsteşti! zise el, după ce-şi mai domoli emoţia.

Se coborâră cu tot cu bagaje şi se-adăpostiră în vestibulul micului hotel. Igor se proptise deja în buza barului şi striga acum gazda cu voce tunătoare.

— Aliuşa, fă-te-ncoace să vezi un om fericit!

Aliuşa îşi târşâi ezitant papucii spre ei şi-i salută fără prea mare entuziasm. Pesemne că venise deja vremea să se bage în pat, iar mulţi muşterii la ora asta nu mai aştepta.

— Adu-ne două sute, aşa, pentru început… îi comandă el, dar apoi se răzgândi. Ba mai bine adu-ne sticla-ntreagă, că noaptea-i lungă şi-avem ce sărbători. Şi dă mai încet televizorul ăla, că mă ia capul, îşi îndemnă el gazda.

— Ba nu, lasă-l aşa, interveni Sokolov, devenind brusc atent la micul ecran suspendat deasupra tejghelei.

— Mda, mare căcat ăsta, mi se rupe sufletul când îi văd… bombăni Igor cu ochii-n televizor.

— Asta a fost la voi ieri? îl descusu Aleksei, dar malacul nu-i răspunse imediat, ocupat să deşurubeze sticla de vodcă şi să umple paharele.

— Na zdorovie! închină el. Şi pentru Alisa ta, fericitule!

Dădu paharul peste cap, apoi continuă complice, clătinând arătătorul spre tovarăşul său:

— Acum înţeleeeg, daaaa, înţeleg, tu eşti „vânătorul de balene“, de asta eşti cu treabă pe-aici. Ziceau – du-te la aeroport să-l iei pe „vânătorul de balene“… zic – cine?… iar ei – las’ c-o să vezi şi-o să te bucuri… Şi chiar mă bucur…

Îl strânse iar în braţe afectuos pe Aleksei, ca pe un fiu, şi-l ţocăi apăsat pe ambele fălci.

— Aşa deci… Sinii Kit²… despre asta-i vorba…

Aleksei încuviinţă şi-şi răsturnă şi el vodca în cerul gurii, iar tovarăşul lui se întoarse la întrebare.

— Da, ştirea-i despre un băiat de la noi. Îi ştiu familia. Mare tragedie! I-au găsit pe urmă tot felul de mesaje d-alea în computer. Ce-o fi, domne, în capul ăstora, că eu la vârsta lui nu mai pridideam s-o babardesc pe Nadiuşa. Ţi-am zis de Nadiuşa…

Vizibil afectat, Igor îşi mai turnă un pahar.

— Za liubov! Lumea nu mai e cum o ştiam eu, Aleksei Feodorovici!

— Pentru iubire, Goşa, pentru toată iubirea!

Apoi Igor începu a se văicări:

— Noi nici nu mai ştim cum să luăm treburile astea, să putem preveni… Băiatul ăsta şi alţi trei cu el au fost prinşi acum vreo două luni căţărându-se pe macheta de la fabrica de avioane. Nici nu ştiu cum s-au strecurat până acolo. Le-am ars o mamă de bătaie, îţi dai seama, ce naiba să interoghezi, Alieşka… nişte copii? Dar acum ne-am prins că asta era una din provocările alea blestemate ale lor. Dac-am fi ştiut… dacă ne-ar fi trecut prin tărtăcuţă…

— Aşadar, dacă vezi unul de-ăsta aşa… că face vreo nefăcută, ar trebui să intri la idei. Păi, copiii, Goşa? Copiii? Câte nefăcute nu fac ei?… Câte am făcut şi noi! Au să fie toţi suspecţi de-acu încolo? Că au să se-arunce de pe blocuri?

Gazda, care până atunci picotise mofluză lângă bar, se băgă şi ea în vorbă.

— De la Dumnezeu e viaţa, gospodin, şi dac-o iei pe-a ta sau pe-a altuia, tot aia: mare păcat! Dar copiii ăştia nevinovaţi, ce ştiu copiii ăştia despre Dumnezeu?

— Aşa, că bine zici, Aliuşa, ia trage-te c-un pahar încoa, îl invită Igor şi-i turnă şi lui din sticla pe jumătate goală.

— Dar pe ăia care fac jocurile astea şi-i ademenesc pe sărmanii fără minte, pe ăia de ce nu-i află nimeni? prinse curaj Aliuşa.

— Păi, pe cine să afli, cetăţene? Că ei se-ascund după drăcoveniile alea ale lor, Internetul ăsta… ia-l de unde nu-i… Bliad!

— Drăcovenie, drept ai grăit, Igor Arhipovici, că de la dracu-s toate astea…

— Pentru viaţă! ridică paharul Sokolov, iar tovarăşii săi cătrăniţi îl imitară îndată.

1. Muncă forţată în politica penală a Imperiului Rus şi fosta URSS.

2. Balena Albastră (rus.).

Capitolul 2

— Nu, nu mi-o luaţi pe Lisa! Călăilor, ticăloşilor!

Aleksei Feodorovici încerca cu disperare să-şi smulgă fiica din mâinile poliţiştilor, numai că ea însăşi se împotrivea să fie chiar şi doar atinsă de bărbatul cu chip de monstru ce-a pretins ani de-a rândul c-ar fi tatăl ei, însă nu s-a dovedit a fi decât un ucigaş, ucigaşul sfintei sale mame, Ekaterina, buna Ekaterina, cea care acum zăcea golită de ultima picătură de sânge pe pardoseala băii.

Îi veniră-n minte fragmente disparate din această teribilă zguduitură nocturnă, pe când şedea pe un taburet scund în bucătăria Olgăi Nikolaevna şi-aceasta aduse vorba, în excursul ei avântat despre patos şi patimi, de muncile lui Hercule.

Trăsnea a ulei încins în tot aerul acela îmbâcsit de fumul spiralat din jurul lor ca o aţă vaporoasă pe un invizibil mosor, iar Igor, deşelând un alt taburet, îşi ştergea cu mâneca la fiecare două minute fruntea lată şi roşie.

— Fă bine şi mai deschide niţeluş geamul ăla, Igor Arhipovici, îl rugă Olga mieroasă, trăgându-şi nasul şi îndepărtând şiroaiele de lacrimi, în timp ce se lupta să toace mărunt gogoloiul zdravăn şi înfoiat cu cuţitul cel mare.

— Părăseşte-mă, părăseşte-mă… Plec mâine… Fac şi mai mult. Cine-s eu? O femeie desfrânată. O piatră legată de gâtul tău. Nu vreau să te chinuiesc, nu vreau. Am să-ţi redau libertatea. Nu mă iubeşti, iubeşti pe alta! zise ea, răsucindu-se către Aleksei, cu albul ochilor împăienjenit de firicele roşii şi cu pumnul strâns pe mâner, rămas pentru câteva secunde suspendat în aer, înainte de a se-ntoarce hotărât către lemnul tocătorului.

— Anna Karenina către Vronski… zâmbi Sokolov şi-o aplaudă ironic cu vârful degetelor.

— Ei, vezi, ăsta-i patosul, la asta mă refeream… Căci pathos la vechii greci nu însemna doar emoţie şi sentimente, ci şi suferinţă, îndurerare… O, Doamne! Mă omoară ceapa asta! continuă Olga, ştergându-şi mâinile de şorţ şi zvârlind conţinutul de pe tocător în tigaia sfârâindă.

— Patimile lui Hristos! adăugă Igor, ca din senin, trecându-şi degetul mare şi gros pe la nas.

— Bravo, căpcăunule! râse Olga de el. Ia mai toarnă nişte coniac! Că eu o să-ţi zic vreo două din Lermontov:

Ce-s patimile? Boala lor minunată trece,

Căci mintea nu le dă prea mult răgaz,

Şi, când te uiţi ce-i viaţa, cercetător şi rece,

Vezi că-i o glumă fără niciun haz.

Igor n-aşteptă să i se spună a doua oară şi-şi repezi mâinile la sticla de pe bufet, o desfăcu grijuliu şi umplu cele trei păhăruţe chinuite de goliciune.

— Suntem norodul bădiei Lermontov… al lui Te-apasă greu urâtul… şi n-ai cui să-ntinzi mâna. Acum înţelegi unde vreau s-ajung cu Hercule? se întoarse ea iarăşi către Aleksei, continuând cu aceeaşi vervă. Hera l-a făcut să-şi piardă minţile, că aşa şi-a ucis nevasta şi fiicele, iar Apolo l-a călăuzit să-şi ispăşească faptele, slugărind regelui Euristeu, cel care i-a dat cele doişpe încercări. Hercule e simbolul patosului, experienţa îndurerată a înfruntării destinului pentru a dobândi nemurirea.

Aleksei dădu din cap ceva mai lămurit acum.

— E vorba de ispăşire… de mântuire…

— Aşa… bravo, ca să înţelegi cum văd eu poruncile de la Balena Albastră. Întâi te fac să te simţi vinovat şi pe urmă îţi oferă nemurirea. Noi aşa suntem învăţaţi să funcţionăm, în tiparul ăsta al patosului. E pe gustul nostru…

— Când zici „noi“, la cine te gândeşti? se băgă iar Igor.

— La tine, prostule! zise Olga şi-i mângâie drăgăstos faţa congestionată.

— Hai, noroc! închină Igor bulversat şi-apoi îşi goli paharul.

Olga se apropia de cincizeci de ani, dar cine ar fi zis fără să i se uite-n acte? Că era aşa zveltă şi subţirică şi-i plăcea să fie în ton cu moda, dar nu cu moda femeilor de vârsta ei, ci cu fanteziile vestimentare ale copiliţelor de-o seamă cu fiică-sa. Şi-o prindeau al naibii de bine şi tunsoarea aia tinerească, şi blugii ăia mulaţi pe picioare, şi mâinile ei delicate, bine îngrijite, cu unghii în culori şi picăţele.

— Dar tu ce cauţi, puiule, că nu mi-ai zis… Cauţi tu pe cineva, ştiu eu… îl luă ea în primire pe Aleksei.

— Caut, caut, dar nu pe la voi caut. Pe la voi sunt doar în trecere. Trebuia să zbor azi spre Iakutsk, numai că s-a anulat zborul.

— Şi nebunul de Goşa ce ţi-a zis? Hai să-i facem o vizită babei scrântite de Olga Nikolaevna. Aşa-i?

— Oliuşka, Oliuşka… o mustră Igor. N-aş zice eu vreodată că eşti babă. Dar ce, tu nu te uiţi la tine? Uită-te la ea, Aleksei Feodorovici! Nu c-ai lua-o azi de nevastă? râse, îndrăznind să mai spere la încă un pahar de coniac.

Olga îl plesni cu prosopul de bucătărie peste ţeastă.

— Ia nu-l mai tenta, golan bătrân, că băiatul are familie şi-are şi un bebeluş de trei luni. Ooo, ce tare m-a bucurat s-aud vestea asta, Alieşka! spuse ea cu afecţiune în glas şi-l strânse mămos la piept.

— Nu… ştii cum mi-a zis? Mi-a zis – hai să vorbim şi cu Olga Nikolaevna, că-i mai înţeleaptă ca noi şi-a studiat mai mult despre asta cu Balena Albastră. Iar după-amiază… am trecut şi pe la părinţii ăia nefericiţi…

— O, Hristoase, ce tragedie! zise Olga ducându-şi mâinile la gură, iar Igor îşi şterse pe furiş colţul ochiului.

Cu câteva ore mai devreme, Igor şi Aleksei plănuiseră o vizită la familia Vasiliev. Urcară patru etaje, stăpâniţi de emoţie, Igor gâfâind ca un tractor, abia trăgându-şi sufletul, Aleksei cu paşi mari, atletici, totuşi uşor ezitant când s-a văzut în faţa uşii apartamentului.

Era unul din blocurile alea frumos renovate pe dinafară, ascunzând însă meschine cuburi din ziduri compartimentate în care se înghesuiau familii triste de uvrieri şi sărmani.

O femeie cu broboadă neagră le deschise şi-i privi gol, fără nicio tresărire. Avea ochi umflaţi şi roşii, iar pomeţii îi căzuseră scofâlciţi şi-adânc brăzdaţi de săpăturile durerii. Stătea totuşi dreaptă, cu o atitudine demnă, deşi umerii şi toată fibra trupului ei îi erau apăsate de o nevăzută povară.

Igor îşi scoase legitimaţia cu două degete şi-o arătă timid, mai mult într-un gest de umilă deferenţă decât ca un act ferm de autoritate, aşa cum se obişnuia, înmuiat de priveliştea acelei nenorocite, mândră să-şi poarte torturile suferinţei.

Se prezentă şi-l prezentă şi pe Aleksei, „de la Moscova venit“, dar femeia nu schiţă nici cea mai mică intenţie de a-i invita în casă. Avea aceeaşi privire suptă de orice sclipire vie, deşi, atunci când Igor pronunţă „Moscova“, o uşoară umbră de interes îi traversă fugar pupilele moarte.

— Aveţi copii? îl întrebă ea pe Sokolov cu voce stinsă.

— Am… Am o fetiţă de trei luni… îngăimă el aproape cu vinovăţie.

Şi-apoi, pe neaşteptate, toată durerea ei strânsă în coşul pieptului, în braţe, în gât, în toţi muşchii trupului aceluia fragil la şocurile neiertătorului destin se revărsă într-o explozie de simplă nebunie.

Îşi înfipse mâinile mici, dar puternice, cu unghiile tari, ascuţite, în grumazul lui Aleksei, luat şi el total pe nepregătite, incapabil să se apere în vreun fel, şi-ncepu să urle pe un ton strident, înţepător, umplând cu ecou scara blocului:

— Şi-atunci de ce nu faceţi nimic pentru ei?! De ce nu faceţi nimic pentru copiii noştri?! Ticăloşilor! Oameni fără inimă ce sunteţi! De ce? De ce? De ce?

Din spatele ei apăru o umbră de bărbat, cu umerii lăsaţi în faţă, cu barba nerasă de câteva zile şi părul iţit în şuviţe sculate în toate direcţiile, îmbrăcat într-o cămaşă simplă, bleumarin, cu pete abia vizibile de grăsime în jurul buzunarului, cu nişte pantaloni largi de sac, ridicaţi mai sus de brâu şi legaţi împrejur cu un cordon decolorat.

Ochii lui azurii erau la fel de pierduţi ca ai soţiei, dar găsise pesemne în el ultimele puteri să se repeadă la ea şi s-o strângă tare în braţe, s-o smulgă brutal din încleştarea aceea dementă şi s-o tragă în casă.

Nu închiseseră uşa, iar matahala aceea de Igor, înmărmurit şi fără reacţie, dar şi Aleksei, răvăşit, pipăindu-şi urmele colierului de răni, abia retras din atacul smintit (parcă nu al unei femei deznădăjduite, ci al purului delir), rămaseră descumpăniţi, neştiind dacă să-şi ia tălpăşiţa discret, ca şi cum nici n-ar fi trecut pe acolo, sau să aştepte să-i mai poftească cineva înăuntru.

Un cap cu bucle blonde, rebele şi nişte ochi rotunzi, albaştri, fixându-i întrebător, se iţi în intrândul apartamentului şi-apoi văzură tot corpul unei fetiţe de trei sau patru ani atârnând de clanţă. Igor izbuti să-şi şteargă expresia de stupoare şi schiţă un zâmbet trist pe faţa lui de copil mare.

— Cum te cheamă pe tine, devuşka?

— Zi-na! gânguri copilul, molfăind o bucată de pâine între gingii.

Apoi apăru şi bărbatul acela veştejit de supărare şi-i chemă în casă, poftindu-i în bucătăria mică, în care abia ar fi încăput trei oameni în jurul unei mese, iar el se scuză şi trecu în camera alăturată. De acolo se auzeau plânsetul neconsolat al femeii şi vocea lui şoptită încercând s-o potolească.

— Taci, Anuşka, şşşt… Linişteşte-te, Anuşka mea, că înapoi nu-l mai aduci.

— Ticăloooşiii! Ticăloşiii mi-au luat băiatul! O, papocika, ce-o să mă fac fără Iura al meu?

Igor şi Aleksei auzeau foarte bine prin zidurile subţiri vaierele de neoprit ale femeii şi mângâierile neconvingătoare ale bărbatului şi era ca şi cum scena aceea apăsătoare se petrecea chiar acolo, în faţa lor, şi-i forţa să se conecteze unul la umanitatea celuilalt, chiar dacă-şi evitau privirile.

— Noi nu suntem răi, Goşa, aşa-i? Nu suntem răi… rupse stânjenit tăcerea Aleksei.

Igor îşi duse degetele mari la ochi şi şi-i frecă, ca şi cum l-ar fi usturat.

— Acum ce-ţi veni, Alieşka? Noi facem ce putem, prietene. Nu facem noi ce putem? zise el cu glas şoptit, înecat de emoţie.

Bărbatul sosi încet, şchiopătând, în bucătărie, deşi plânsetul acela nu contenise, dar era acum mai liniştit, mai cursiv, ca o burniţă măruntă de toamnă, fără început şi fără sfârşit.

Igor se ridică în picioare, mototolind între mâini căciula lui mare, şi-l întâmpină cu umilinţă.

— Dorofei Alekseevici, mulţumim că ne-aţi primit şi ne scuzaţi c-am venit într-un moment aşa nepotrivit…

Dar Vasiliev părea că nu-l aude sau că-l aude, dar nu-i înţelege cuvintele, de parcă Igor ar fi vorbit păsăreasca norilor. Îi făcu din mâna lui moale, să şadă adică, un semn care la fel de bine putea să pară lehamite, lipsa oricărei pofte de a mai trăi, căci ce mai înseamnă viaţa pentru un părinte care-şi pierde copilul, un părinte al cărui copil se aruncă în gol de pe un bloc şi-şi frânge nu şira spinării, nu oasele, ci toate speranţele de până atunci şi mai ales ale celor care l-au iubit ca pe ochii din cap…

— Noi suntem vinovaţi, zise el cu voce împleticită. Da, om bun, noi greşim, greşim, greşim, greşim faţă de ei. Înţelegi? Noi, cei încercaţi de vremi, noi, cei care ştim ce-s foamea, durerea, lipsa. Înţelegi ce spun, om bun?

Nu, Igor nu pricepea o vorbă, dar simţea, simţea cum un cleşte neîndurător îi rupe franjuri din suflet şi-l vedea şi pe tânărul Aleksei la fel de afectat şi ştia că o suferinţă ca asta, chiar dacă i se întâmplă unuia singur, unuia ca Dorofei Alekseevici Vasiliev, bietul de el, are forţa aceea să cutremure nu doar o întreagă comunitate, ci toată omenirea.

Oamenii-s legaţi între ei, că le place sau nu, prin asemenea încercări şi nu-i nicio ruşine să plângi, să hohoteşti, să-i arăţi aceluia că şi tu eşti făcut din acelaşi plâns şi din aceleaşi lacrimi ca el.

Şi-atunci Igor Arhipovici îşi lăsă slobozi ochii umezi, dar nu ştia nici el pentru ce mai plânge, pentru durerea părinţilor, pentru copilul acela nevinovat împins de jocul nebuniei de pe buza hăului sau pentru copilul lui, cel care nu s-a născut niciodată şi nici nu se va naşte.

N-au mai vorbit deci nimic, au plecat în linişte şi Aleksei, când îşi strângeau mâinile, i-a strecurat nefericitului câteva mii de ruble şi l-a lăsat aşa, încremenit, în cadrul uşii, privind nicăieri, privindu-i pe ei, nişte străini, cum se îndepărtează, reci şi nechemaţi, de nefericirea lui.

— Şi-a plâns ticălosul ăsta? A plâns ursul ăsta? Goşa, Goşa… zise Olga neîncrezătoare, îmbrăţişându-l pe Igor, după ce Sokolov isprăvi istorisirea.

Apoi se mai înveseli şi-i ceru moscovitului să le-arate poze cu aia mică, iar el găsi că-i un moment bun să-şi mai destindă frunţile. Îşi scoase telefonul şi le arătă mândru vreo sută de fotografii cu fie-sa în toate ipostazele, de când s-a născut şi până-n urmă cu două zile, ba în cădiţa de baie, ba dormind în pătuţul ei, ba trăgând-o de nas pe maică-sa.

— Pentru ei trebuie să facem ceva, Aleksei Feodorovici, pentru ei şi numai pentru ei. Că eu nu mai înţeleg nimic din lumea asta nouă şi recunosc, da, recunosc, sunt depăşit, sunt un comunist şi-un fricos şi-un bătut în cap… dar parcă pe vremea mea măcar ştiam un lucru…

— Şi care era ăla, Igor Arhipovici? îl repezi Olga. Care era lucrul ăla pe care-l ştiai tu pe vremea ta, că eu nu-l ştiam…

— Ehei, Oliuşka, îl ştiai şi tu, nu te mai fandosi. Că nu trebuie să te laşi dus de nas de ceilalţi. Că ceilalţi nu trebuie să-ţi hotărască ţie…

Femeia îşi încreţi sarcastic buzele, trase aer în piept şi din aerul acela puţin se revărsă taifunul unei filipice.

— Ce prostii vorbeşti, şontorogule! Păi, ăştia de vârsta ta exact asta au făcut. Cum vorbeşti tu aşa? Nu v-aţi lăsat voi duşi de nas de ăia care vă promiteau că n-o să mai puteţi de bine dacă-i ascultaţi pe ei? Şi tocmai ei v-au băgat în gard…

Igor se pleoşti intrigat. Dădu să mai zică ceva, dar rămase aşa, cu gura deschisă, ca un nătărău.

— Na! Ia de-aici, fraiere! îi îndesă ea un biscuit între buze.

— Asta cu patosul e o pistă de urmat, sunt de acord cu tine, îi spuse Aleksei Olgăi, mai mult ca să schimbe vorba.

— Şi nu mai pot eu că eşti tu de acord cu mine. Ascultă-mă, băieţică, c-am citit şi-am studiat mai multe decât voi. N-are nicio treabă cu lumea nouă şi cu Internetul şi cu ce prostii mai zic ăştia prin presă.

Se ridică tresărind şi se duse spre aragaz, unde-i fierbea oala cu tocană. Mai amestecă de câteva ori cu lingura mare de lemn, apoi continuă.

— Pe vremuri erau aşa-numitele rituri de trecere la adolescenţi. Ştiţi cum era, nu? Şi ce nu îi puneau ăştia mari să facă! Aşa, pasămite, le căleau mintea şi sufletul. Îi trimiteau în pădure singuri cu bestiile şi-i lăsau acolo luni de zile, îi biciuiau pe spate, îi obligau să-şi cresteze pielea, le tăiau muştiucul la jurubiţă, îi ţineau închişi într-o cuşcă, iar tinerii războinici spartani, la doisprezece ani, erau obligaţi să omoare oameni.

— Las’, că şi eu am avut armată grea, de doi ani, Olga Nikolaevna, îngăimă Igor. Pe vremea mea…

— Ai avut pe dracu’, Doamne, iartă-mă! Pe vremea ta, pe vremea ta… Mai lasă-mă cu vremea ta. Da’ înţelegeţi ce zic, tinerii au nevoie de asta, au nevoie de provocări. Şi, dacă pe vremuri adulţii le-ar fi zis fă asta şi asta şi asta şi pe urmă ia-ţi gâtul, ei chiar ar fi făcut-o… Pentru că tinerii, ca să devină maturi, au nevoie să sufere, să pătimească. Ce nu te omoară te întăreşte, ei vor să se-ntărească, nu să se-omoare.

— Mda, nu ştiu ce vor ei, dar uite că se omoară, mormăi Aleksei.

— Şi ştii de ce, Aleksei Feodorovici? îl fixă ea didactic, dar el ridică din umeri. Ştii de ce? repetă Olga, ca şi cum n-ar fi ştiut nici ea, dar îi mai trebuie un răgaz să afle răspunsul.

Iar pentru că Aleksei nu se grăbea să zică ceva, zise Igor.

— Pentru că-i înnebuneşte de cap Internetul, Oliuşca! Copiii nu mai fac deosebirea între ce-i acolo şi ce-i afară, aici, în realitate, unde sunt ăştia ca noi.

— Bravo, uite că şi ursul era să zică ceva deştept, dacă nu adăuga „ăştia ca noi“. Nu ţi-e ruşine, ursule? Păi, ce ai tu în buzunar? N-ai o drăcie de-aia căreia-i freci ecranul cum ţi-ai freca drâmba?

Aleksei îşi ridică jenat ochii din mobil, că el tocmai asta făcea, vorbea în acelaşi timp şi cu Katia despre Alisa, care-i mai trimisese nişte poze cu ea.

— Adică vrei să zici că, dacă acolo-n virtual nu se moare cu adevărat, în jocurile alea ale lor, cu poc-poc şi mai ştiu eu ce, ei ajung să creadă că asta se întâmplă şi-aici, pe pământ? întrebă Aleksei ca să le-arate c-a fost atent la discuţie.

— Nu, asta insinua tăntălăul ăsta. Eu zic altceva. Că vor să ne-atragă atenţia că există şi ei! De ce s-a omorât Karenina? Să-i demonstreze lui Vronski că n-o s-o uite niciodată.

— Prostii, pară Aleksei, dar pe urmă se gândi că poate are dreptate şi-şi aminti de interogatoriul de dimineaţă, la care fusese martor şi el.

De fapt, Igor îl luase de la hotel, îl anunţase că „azi nu se zboară“ şi c-o să aibă toată ziua la dispoziţie, aşa că-i făcu tot programul.

Merseseră întâi la sediul lor, acolo unde erau aduşi ceilalţi trei tineri, cei care împreună cu bietul Vasiliev se urcaseră pe macheta din faţa IAZ-ului, iar despre Vasiliev se ştia deja de ce-o făcuse, pentru c-aşa suna una dintre porunci. Nu era clar dacă şi ceilalţi veniseră tot pe urmele stârnite de joc sau Vasiliev i-a convins pe ei, fără să le spună altceva.

Puştii şedeau deja pe scaune în camera cu oglindă dublă. Aleksei rămăsese afară, ca să privească împreună cu o tânără psiholoagă, Aliona.

Erau trei muşte-n într-un borcan ş-apoi intră libelula uriaşă, pe nume Igor, dând din aripi, precipitat, autoritar. Le ceru să-şi zică numele. Se ridicară pe rând în picioare, ca nişte păpuşi mecanice: Grigori, Anton şi Boris.

— Bine, zise Igor şi-atunci pe Boris îl pufni tam-nisam râsul.

Prilej cu care se-ndreptă către el şi, cu labele lui mari, îl prinse de gât şi-l ridică de parcă era un vânat, la patru-cinci centimetri de podea.

— Ce-i, muceo? Vrei să-ţi culegi dinţii de pe jos? hurui matahala, iar băiatul izbucni în lacrimi.

Aliona afişă un zâmbet stânjenit.

— Uneori, el crede c-aşa se face treabă… se justifică ea încurcată.

Apoi Goşa îi ţinu întruna numai în acuze şi ţipete, trântindu-şi palma butucănoasă în tăblia mesei de câte ori răspunsurile nu-i erau pe plac.

Voi l-aţi împins de pe bloc, voi l-aţi înnebunit de cap, dar poate mâine o să vă puneţi voi capăt zilelor, dar, dacă vreţi, vă scutesc eu de deranj şi vă atârn acum de tavan cu cureaua, ce-aţi căutat la IAZ, ce dracu’ a fost toată mascarada aia, aşa i-a mitraliat timp de o oră… Şi, dacă dădeau să zică ceva, nici măcar nu-i asculta – stropşea cu pumnul şopârlele imaginare de pe masă şi repeta întrebarea sau le urla în faţă: „Minciună! Minciună! Minciună!“.

Aleksei nu înţelegea ce voia să obţină cu tot circul ăla, dar cert e că băieţii dansau pe loc cu Baba Iaga, pe lângă faptul evident că se simţeau ca nişte păduchi pe care nu merită să dai niciun scuipat.

Se gândi întâi c-o fi vreun experiment al lor, c-o şi vedea pe tânăra Aliona tot notând câte ceva, cu obrajii aprinşi, cufundată-n tableta ei, dar pe urmă realiză că poate era atât de jenată de toată situaţia, încât doar îşi făcea de lucru, să nu fie nevoită să dea ochi în ochi cu el, să trebuiască să-i explice ce nici ea nu pricepea.

Într-un sfârşit, cumva de aşteptat, dac-ai fi urmărit de la început dinamica valsului belicos al lui Igor şi acumularea enormă de tensiune, lucrurile o luară razna cu totul.

Boris, tot Boris, cel bruscat de la bun început de interogator, începu să se lovească cu capul de masă, o dată şi-ncă o dată şi-ncă o dată şi-i văzu pe Igor, la început stupefiat de bălăngănitul violent al băiatului, pierzând controlul asupra încăperii, apoi pe ceilalţi doi pici izbucnind în plâns, ca la comandă, pe urmă iarăşi pe Igor năpustindu-se asupra lui, luându-l în braţele de uriaş şi storcindu-l cu putere, ca să nu mai poată face nicio mişcare.

Dar Boris continua să se zvârcolească, chiar şi aşa, ca un delfin alunecos, şi ţipa ca din gură de şarpe:

— Lasă-mă! Bestie! Lasă-mă!

Şi toate astea ar fi continuat poate la nesfârşit, dacă Aliona şi Aleksei, fără a-şi vorbi, fără a se coordona, nu s-ar fi ridicat amândoi odată din scaune şi n-ar fi ţâşnit afară, ca să intre pe urmă în borcan şi să tragă libelula afară.

— Era să-mi pierd cumpătul, zise Igor zăpăcit faţă-n faţă cu Aleksei.

— „Era“…? Glumeşti! Ce naiba a fost aia?

— Bun, voiam să aflu… se bâlbâi el.

— Goşa, ăia-s nişte copii, ce naiba voiai să afli?

Acum Goşa stătea absent, ca un ţânc vinovat, în vreme ce Olga, după ce-aflase toată tărăşenia de la Aleksei, se miră în gura mare.

— Auzi, dar proasta aia, psiholoagă sau cum îşi zice, chiar stătea aşa, fără să facă nimic?

— Eu n-am înţeles ce-a vrut Goşa. Să mă ierţi că-ţi zic, Igor Arhipovici, n-am înţeles la ce-a folosit bâlciul ăla.

Igor continua să tacă, privindu-şi unghiile mari de la mâini.

— Ei, ei, n-o să înţelegi, că nici el nu înţelege… ugui maliţios Olga.

— Voi nu înţelegeţi, poate că unul din ăia trei l-a împins, l-a încurajat să facă asta… se hotărî el să iasă din împresurare.

— Şi ce credeai, c-o să-ţi zică ţie dacă-l strângi niţel de coaie… îl ironiză Olga.

— Da, n-are niciun sens, Goşa, întări şi Sokolov, dar femeia tot către el se întoarse, lăsând huiduma să-şi rumege neputinţa.

— Şi, dincolo de asta, de ce crezi tu, Aleksei, c-a vrut băiatul ăla să-şi crape bostanul de masă, acolo, de faţă cu toată lumea? Că n-a mai suportat toată presiunea aia e clar, dar, pentru ei, pentru toţi trei, era o încercare nobilă, nu-i aşa? Să fii la interogatoriu, ca-n filme, păi, nu? Eşti bărbat, ce naiba!, nu mai eşti copil. Dar de ce doi din trei s-au întors mâncând pământul de unde au venit, adică la copilăria lor, că doar de-aia s-au pus pe bocit, şi-al treilea a ales să fie bărbat, să zică c-a trecut clasa, aşa credea el cel puţin, aşa-l înfrunta el pe Goşa sau, cine ştie, poate aşa înfrunta el viaţa. De ce?