Harper Lee, Go Set a Watchman

Copyright © Harper Lee 2015

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5814-5

ISBN PDF: 978-973-46-5815-2

ISBN print: 978-973-46-5724-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © remik44992/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HARPER LEE s-a născut în Monroeville, Alabama, în 1926. A studiat Dreptul, apoi s-a stabilit la New York, dedicîndu-se scrisului. În 1959, l-a însoţit pe Truman Capote, prietenul ei din copilărie, în Holcombe, Kansas, ca asistent în munca de cercetare ce a stat la baza romanului Cu sînge rece. În 1960 a publicat ...Să ucizi o pasăre cîntătoare, distins cu Premiul Pulitzer în 1961 şi ecranizat în 1962 în regia lui Robert Mulligan, cu Gregory Peck în rolul principal, un film care a obţinut trei premii Oscar (din opt nominalizări), trei Globuri de Aur şi Premiul Gary Cooper la Cannes. Deşi s-a bucurat de un succes uriaş (ediţia în limba engleză s-a vîndut în peste 30 de milioane de exemplare în întreaga lume şi a fost tradusă în peste 40 de limbi), Lee şi-a întrerupt activitatea literară, mutîndu-se înapoi în Monroeville, împreună cu sora ei, Alice. În 2007 preşedintele Statelor Unite i-a decernat Medalia Libertăţii. În 2014 avocata autoarei, Tonja Carter, a descoperit manuscrisul unui roman intitulat Du-te şi pune un străjer, a cărui acţiune este plasată la douăzeci de ani după evenimentele din …Să ucizi o pasăre cîntătoare. Cel mai aşteptat şi mai discutat roman al momentului, Du-te şi pune un străjer a fost publicat în vara anului 2015, stabilind cifre de vînzări record şi fiind tradus sau în curs de traducere în peste 30 de limbi.

În memoria domnului Lee şi a lui Alice

Partea I

1

Încă de la plecarea din Alabama privise pe fereastra vagonului-restaurant cu o bucurie aproape fizică. În timp ce-şi bea cafeaua de la micul dejun, se uita cum dispar în zare ultimele dealuri ale Georgiei şi cum în locul lor apare pământul roşu şi, odată cu el, se ivesc casele cu acoperişuri de tablă, în curţile lor măturate, iar în curţi nelipsitele tufe de verbină, înconjurate de cauciucuri date cu var. A zâmbit la vederea primei antene de televiziune pe o casă de negri nevopsită; cu cât vedea mai multe, cu atât bucuria ei creştea.

Jean Louise Finch făcea această călătorie de fiecare dată pe calea aerului, dar s-a decis ca pentru cea de-a cincea vacanţă anuală petrecută acasă să meargă cu trenul de la New York la Maycomb Gară. Una la mână pentru că la ultimul drum cu avionul trăsese o sperietură soră cu moartea: pilotul se hotărâse să zboare printr-o tornadă. Şi în al doilea rând pentru că, dacă venea cu avionul, însemna ca tatăl ei să se scoale la trei dimineaţa, să facă un drum de o sută de mile ca să o ia din Mobile, după care îl aştepta o zi de lucru plină: avea şaptezeci şi doi de ani de-acum şi deja nu mai era cinstit să-l supună la aşa ceva.

Se bucura că se hotărâse să ia trenul. Trenurile se mai schimbaseră din copilăria ei şi ineditul experienţei o amuza; un însoţitor de vagon gras apărea ca un duh dintr-o lampă la simpla apăsare a unui buton din perete; doar să vrea şi din alt perete ieşea o chiuvetă de inox şi mai era şi o toaletă pe care îşi putea sprijini picioarele. S-a decis să nu se lase intimidată de plăcuţele cu indicaţii înşirate peste tot prin compartiment – cuşetă îi zicea –, dar cu o seară în urmă, când a vrut să se culce, a reuşit să se strângă cu tot cu pat în perete pentru că a ignorat o instrucţiune care spunea TRAGEŢI MÂNERUL PESTE CONSOLE, situaţie remediată de însoţitorul de vagon spre marea ei jenă, dat fiind că obişnuia să doarmă numai în bluza de la pijama.

Din fericire, omul tocmai îşi făcea rondul pe coridor când capcana s-a închis cu ea înăuntru.

— Vă scot eu, domnişoară, a strigat ca răspuns la bubuielile ei din perete.

— Nu, vă rog, a zis ea. Spuneţi-mi doar cum să ies.

— Pot să vă scot şi cu ochii închişi, a spus el şi aşa a şi făcut.

Dimineaţă, când s-a trezit, trenul făcea manevre pufăind în triajul gării Atlanta, dar, respectând de data asta altă indicaţie de pe perete, a rămas în pat până când College Park a trecut prin dreptul ferestrei. S-a îmbrăcat punându-şi hainele de Maycomb: pantaloni largi gri, o bluză fără mâneci, şosete albe şi mocasini. Cu toate că mai erau patru ore până acasă, o şi auzea pe mătuşa ei pufnind dezaprobator.

Tocmai începea a patra ceaşcă de cafea când expresul Crescent Limited a gâgâit ca o gâscă uriaşă către tovarăşul său care se îndrepta spre nord şi a intrat în Alabama, clănţănind pe podul peste râul Chattahoochee.

Chattahoochee e lat, domol şi mâlos. Azi nivelul apei era foarte scăzut; un banc de nisip galben îi redusese debitul la un ţârâit. Poate cântă iarna, şi-a spus: nu-mi amintesc nici un vers din poemul ăla. Colindam zicând din fluier? Nu. Era despre nişte stânci sau or fi fost stârci?

Şi-a reprimat cu severitate tentaţia să se manifeste zgomotos la gândul că Sidney Lanier¹ trebuie să fi semănat întru câtva cu demult răposatul ei văr Joshua Singleton St. Clair, al cărui domeniu literar se întindea de la Black Belt la Bayou La Batre². Mătuşa ei i-l dădea adesea exemplu pe vărul Joshua drept un membru al familiei care nu trebuie desconsiderat aşa uşor: era o splendoare de bărbat, era poet, fusese secerat în floarea vârstei şi Jean Louise ar face bine să nu uite că face onoare familiei. Iar fotografiile lui chiar făceau onoare familiei – vărul Joshua arăta ca Algernon Swinburne în mizerie.

Jean Louise a zâmbit în sinea ei amintindu-şi cum spunea tatăl ei restul poveştii. Vărul Joshua fusese secerat, într-adevăr, dar nu de mâna Domnului, ci de armatele lui Cezar:

Când era la universitate, vărul Joshua studia prea intens şi gândea prea mult; de fapt chiar s-a exclus singur din secolul al XIX-lea. Etala o pelerină scoţiană şi purta cizme cu ţinte pe care le făcuse un fierar după desenele lui. Autorităţile i-au pus beţe în roate când a tras asupra preşedintelui universităţii care, în opinia lui, nu era nimic altceva decât un expert în haznale. Ceea ce era fără îndoială adevărat, dar o justificare prea firavă pentru un atac cu armă letală. După numeroase tranzacţii financiare, vărul Joshua a fost scos din societate şi plasat în grija statului, într-o instituţie pentru pacienţi lipsiţi de discernământ, unde a rămas până la sfârşitul zilelor. Se spunea că e cooperant în toate privinţele, mai puţin când pomenea cineva numele preşedintelui, moment în care faţa i se schimonosea, lua o poziţie de cocostârc într-un picior şi o ţinea aşa opt ore sau chiar mai mult şi nimeni şi nimic nu-l putea face să pună piciorul jos până nu uita de omul cu pricina. În zilele liniştite, vărul Joshua citea în greaca veche şi a lăsat în urmă un volum subţire de versuri, tipărit doar pentru el de o firmă din Tuscaloosa. Poezia era atât de avangardistă, încât nimeni n-a descifrat-o încă, dar mătuşa lui Jean Louise păstra volumul expus ca din întâmplare la vedere pe o măsuţă din camera de zi.

Jean Louise a râs tare, apoi s-a uitat în jur să vadă dacă o auzise cineva. Tatăl ei avea un stil aparte de a submina toate predicile surorii lui despre superioritatea înnăscută a oricărui Finch: de fiecare dată îi spunea fiicei lui restul poveştii, calm şi solemn, dar lui Jean Louise i se părea uneori că surprinde o sclipire ireverenţioasă, inconfundabilă în ochii lui Atticus Finch, sau era doar lumina care juca în lentilele ochelarilor? Nu era niciodată sigură.

Peisajul rural se derula acum molcom în ritmul trenului şi Jean Louise nu mai vedea altceva decât păşuni şi vaci negre de la fereastră până în zare. S-a întrebat de ce ţinutul nu i s-a părut niciodată frumos.

Gara din Montgomery stătea cuibărită într-un cot al râului Alabama şi, când a coborât din tren să-şi dezmorţească picioarele, i-au ieşit în întâmpinare toate lucrurile familiare cu monotonia, luminile şi miresmele lor stranii. Lipseşte ceva, şi-a spus. Osiile supraîncălzite, asta e. Un lucrător merge pe lângă tren şi ciocăne pe dedesubt cu o rangă. Se aude un clănţănit urmat de un s-sss-sss, se ridică un fum alb şi ai impresia că eşti într-o oală sub presiune. Chestiile astea merg pe motorină acum.

Fără nici un motiv, o rodea o teamă străveche. Nu mai trecuse prin gara asta de douăzeci de ani, dar când era mică şi se ducea cu Atticus în capitala statului, era îngrozită ca nu cumva trenul cu mersul lui hâţânat să se prăbuşească în râu şi să se înece cu toţii. Dar când se îmbarcau să pornească înapoi spre casă, uitase deja.

Trenul înainta cu ţăcănit de roţi prin pădurile de pin şi a dat un semnal dispreţuitor către o piesă de muzeu cu coşul în formă de clopot, vopsită în culori ţipătoare şi trasă pe linie moartă într-un luminiş. Purta însemnele unui concern de cherestea şi ar fi încăput cu totul în expresul Crescent Limited. Greenville, Evergreen, Maycomb Gară.

Îl rugase pe conductor să nu uite s-o lase să coboare şi, pentru că era un om în vârstă, se aştepta la gluma pe care avea să i-o facă: o să treacă prin Maycomb Gară ca fulgerul şi o să oprească trenul la un sfert de milă după peron, apoi, când o să-şi ia la revedere, o să-i spună că-i pare rău, a uitat. Trenurile se schimbă; conductorii niciodată. Era un atribut al profesiei să facă pe haioşii cu domnişoarele care solicitau o oprire, iar Atticus, care putea să prevadă reacţiile fiecărui conductor de la New Orleans la Cincinnati, avea să o aştepte, în consecinţă, la nici şase paşi de locul de debarcare.

Acasă însemna Districtul Maycomb, o circumscripţie lungă de vreo şaptezeci de mile şi lată cam de patruzeci în punctul maxim, o pustietate smălţată cu mici aşezări dintre care cea mai mare era Maycomb, capitala districtului. Până relativ de curând în istoria sa, Districtul Maycomb fusese atât de izolat de restul naţiei, încât unii dintre cetăţeni, neavând habar de tendinţele politice ale Sudului din ultimii nouăzeci de ani, continuau să-i voteze pe Republicani. Nu ajungea nici un tren până acolo – Maycomb Gară, numită aşa din curtoazie, era situată de fapt în Districtul Abbott, la douăzeci de mile distanţă. Autobuzele aveau un orar incert şi păreau să nu meargă nicăieri, dar Guvernul Federal forţase construcţia a vreo două autostrăzi prin ţinutul mlăştinos, oferindu-le astfel locuitorilor posibilitatea de a ieşi la lumină. Dar puţini se foloseau de drumuri şi de ce-ar fi făcut-o? Dacă nu-ţi doreai prea multe, existau de toate din belşug.

Districtul şi oraşul se numeau aşa după colonelul Mason Maycomb, un om a cărui nejustificată încredere în sine şi infatuare încăpăţânată le-au provocat derută şi frustrare tuturor celor care au luptat alături de el în Războiul împotriva Indienilor Creek³. Teritoriul pe care acţiona era uşor deluros în partea de nord şi plat în sud, la limita câmpiei de coastă. Colonelul Maycomb, convins că indienilor nu le place deloc să lupte pe teren plat, a cutreierat extremităţile nordice ale teritoriului în căutarea lor. Când generalul lui a descoperit că Maycomb se învârtea printre dealuri în timp ce indienii pândeau din toate desişurile din sud, a trimis un curier indian care era de partea lor să-i transmită mesajul Du-te spre sud, naiba să te ia. Maycomb a fost convins că e vorba de un complot al indienilor menit să-l prindă în capcană (oare nu-i conducea un diavol cu ochii albaştri şi părul roşu?), aşa că l-a luat prizonier pe curierul aliat şi a avansat şi mai mult spre nord până când trupele lui s-au pierdut fără scăpare în pădurea seculară, unde au şi rămas pe bară până la încheierea războiului, neînţelegând ce li se întâmplă.

Când au trecut suficienţi ani cât să se convingă şi colonelul Maycomb că mesajul s-ar putea să fi fost totuşi real, a pornit în marş hotărât spre sud, iar pe drum trupele au întâlnit oameni care mergeau să se statornicească mai departe de coastă şi care le-au spus că Războaiele cu Indienii erau pe terminate. Soldaţii şi coloniştii s-au împrietenit îndeajuns cât să devină strămoşii lui Jean Louise, în timp ce colonelul Maycomb şi-a continuat marşul spre actualul Mobile să se asigure că faptele lui eroice sunt apreciate cum se cuvine. Varianta consemnată în istoria oficială nu coincide cu adevărul, dar faptele astea sunt, pentru că s-au transmis pe cale orală peste timp şi nu e locuitor din Maycomb care să nu le ştie.

— …luaţi-vă bagajele, domnişoară, a spus însoţitorul de vagon. Jean Louise l-a urmat din vagonul-restaurant până la compartimentul ei. A scos din portofel doi dolari: unul pentru că aşa se obişnuieşte, al doilea pentru că o eliberase cu o seară înainte. Trenul, evident, a trecut prin gară ca fulgerul şi s-a oprit la vreo patru sute de metri după peron. Conductorul şi-a făcut apariţia zâmbind larg şi a spus că îi pare rău, că şi-a adus aminte în ultima clipă. Jean Louise i-a zâmbit la rândul ei şi a aşteptat nerăbdătoare ca însoţitorul de vagon să pună scăunaşul galben. Omul a ajutat-o să coboare, iar ea i-a întins cei doi dolari.

Nu o aştepta tatăl ei.

A privit în lungul liniei spre gară şi a văzut pe peronul minuscul un bărbat înalt, care a sărit jos şi a alergat în întâmpinarea ei.

A strâns-o cu putere la piept, apoi s-a dat un pas în spate, a sărutat-o apăsat pe gură, după care a sărutat-o cu tandreţe.

— Nu aici, Hank, a murmurat ea, tare încântată.

— Taci, fată, a spus el ţinându-i faţa în palme. Te sărut şi pe treptele de la tribunal dacă vreau.

Posesorul dreptului de a o săruta pe treptele tribunalului era Henry Clinton, prietenul ei de-o viaţă, amicul fratelui ei şi, dacă avea de gând s-o mai sărute aşa, soţul ei. Poţi să iubeşti pe cine vrei, dar să te măriţi cu unul de-un soi cu tine spunea un dicton care, în cazul ei, devenise aproape un instinct. Henry Clinton era de-un soi cu Jean Louise şi acum dictonul nu i se părea prea aspru.

Au mers la braţ de-a lungul şinelor să ia bagajele.

— Ce face Atticus? a întrebat ea.

— Azi îi dau de furcă mâinile şi umerii.

— Nu poate să şofeze când e aşa, nu?

Henry şi-a strâns pumnul drept pe jumătate şi a spus:

— Nu poate strânge pumnii mai mult de-atât. Domnişoara Alexandra trebuie să-i lege şireturile şi să-i încheie nasturii de la cămaşă când e aşa rău. Nici aparatul de ras nu-l poate ţine în mână.

Jean Louise a clătinat din cap. Era prea mare ca să mai tune şi să fulgere cât e de nedrept, dar prea tânără ca să accepte fără nici o împotrivire boala care îi schilodea tatăl.

— Nu se poate face nimic?

— Ştii că nu, a spus Henry. Ia patru grame jumate de aspirină pe zi şi asta-i tot.

Henry a ridicat valiza cea grea şi au pornit împreună spre maşină. Jean Louise se întreba cum o să se comporte când îi va veni şi ei vremea să trăiască zi de zi cu dureri. Sigur nu ca Atticus: dacă îl întrebai cum se simte, îţi spunea, dar nu se plângea niciodată; nici dispoziţia nu i se schimba, aşa că, dacă voiai să afli cum se simte, trebuia să-l întrebi.

Nici Henry n-a aflat cum stau lucrurile decât din întâmplare. Într-o zi, când erau împreună în arhiva tribunalului căutând un titlu funciar, Atticus a tras din raft un registru greu de ipoteci, s-a făcut alb ca varul şi l-a scăpat pe jos.

— Ce s-a întâmplat? a întrebat Henry.

— Artrită reumatoidă. Poţi să-l ridici tu, te rog?

Henry l-a întrebat de când avea boala; Atticus a răspuns că de şase luni. Jean Louise ştia? Nu. Atunci ar fi bine să-i spună.

— Dacă îi spui, o să vină încoace şi o să vrea să mă dădăcească. Singurul remediu împotriva bolii ăsteia e să n-o laşi să te învingă.

Şi subiectul a fost închis.

— Vrei să conduci? a întrebat Henry.

— Nu vorbi prostii, a răspuns ea.

Cu toate că era o şoferiţă onorabilă, nu putea să sufere să umble cu nici o maşinărie mai complicată decât un ac de siguranţă; şezlongurile pliante erau pentru ea o sursă permanentă de iritare; nu învăţase niciodată să meargă pe bicicletă sau să folosească maşina de scris; pescuia cu băţul. Sportul ei preferat era golful, pentru că avea ca principii esenţiale un băţ, o mingiuţă şi o stare de spirit.

A urmărit, roasă de invidie, cum Henry struneşte automobilul fără nici un pic de efort. Are maşinile la degetul mic, şi-a spus.

— Servodirecţie? Transmisie automată? a întrebat.

— Normal, a spus el.

— Bun, şi ce faci dacă se blochează şi n-ai schimbător de viteze? Ai încurcat-o în cazul ăsta, nu?

— Dar n-o să se întâmple aşa ceva.

— De unde ştii?

— Asta înseamnă să ai încredere. Vino-ncoace.

Încredere în General Motors. Şi-a pus capul pe umărul lui.

— Hank, a întrebat dintr-odată. Ce s-a întâmplat de fapt?

Era o glumă veche de-a lor. O cicatrice rozalie îi pornea de sub ochiul drept, atingea colţul nasului şi tăia în diagonală buza de sus. În spatele buzei erau şase dinţi falşi pe care nici măcar Jean Louise nu-l putea face să-i scoată şi să-i arate. Se întorsese cu ei din război. Un neamţ, mai mult ca să-şi arate nemulţumirea faţă de încheierea războiului decât din alt motiv, îl pocnise în faţă cu patul puştii. Jean Louise hotărâse să creadă că povestea stătea mai degrabă altfel: între toate proiectilele care brăzdau cerul, bombardierele şi rachetele şi alte alea, Henry probabil că nu ajunsese suficient de aproape de nemţi.

— Bine, scumpo, a spus el. Eram într-o cârciumă, în Berlin. Toată lumea băuse prea mult şi s-a iscat o bătaie – îţi place să auzi lucruri credibile, nu-i aşa? Şi acum te măriţi cu mine?

— Încă nu.

— De ce?

— Vreau să fiu ca doctorul Schweitzer⁴ şi să fac muzică până la treizeci de ani.

— Da, a făcut muzică, ce să zic, a spus Henry sumbru.

Jean Louise s-a cuibărit sub braţul lui.

— Ştii ce vreau să spus, a zis.

— Da.

Nu exista tânăr mai cumsecade, spuneau locuitorii din Maycomb, decât Henry Clinton. Jean Louise era de acord. Henry era de fel din sudul extrem al districtului. Taică-su o părăsise pe maică-sa la scurt timp după naşterea lui Henry, iar ea a muncit zi şi noapte în mica ei prăvălie de la răspântia drumurilor ca să-l poată ţine pe băiat în şcolile de stat din Maycomb. Încă de la vârsta de doisprezece ani, Henry stătuse în pensiune peste drum de casa familiei Finch, lucru care în sine îl plasa la cu totul alt nivel: era propriul lui stăpân, scăpat de autoritatea bucătăreselor, grădinarilor şi părinţilor. Era şi cu patru ani mai mare decât ea, ceea ce, la vârsta respectivă, chiar conta. El o tachina; ea îl adora. Când Henry avea paisprezece ani, i-a murit mama fără să-i lase practic nimic. Atticus Finch s-a ocupat de puţinii bani rămaşi după vânzarea prăvăliei – mare parte s-au dus pe cheltuielile de înmormântare –, a mai pus în secret bani de la el şi i-a făcut rost lui Henry de un post de casier la magazinul universal Jitney Jungle, unde lucra după şcoală. Henry a absolvit şi a intrat în armată, iar după război s-a dus la universitate să studieze dreptul.

Cam tot pe-atunci, fratele lui Jean Louise a murit într-o bună zi pe nepusă masă şi, după ce a reuşit să depăşească acest coşmar, Atticus, care mereu se gândise că o să-i lase fiului său biroul de avocatură, a început să-şi caute alt tânăr. A fost un lucru cât se poate de normal să-l angajeze pe Henry şi, în cele din urmă, Henry a devenit omul bun la toate al lui Atticus, ochii şi mâinile lui. Henry îl respectase dintotdeauna pe Atticus Finch; curând la asta s-a adăugat şi afecţiunea, şi Henry îl privea ca pe un tată.

Dar n-o privea pe Jean Louise ca pe o soră. În anii cât a fost plecat la război şi apoi la universitate, fata se transformase dintr-o creatură recalcitrantă şi impulsivă, care nu ieşea din salopetă, într-o reprezentare acceptabilă a unei fiinţe umane. A început să-i dea întâlnire în cele două săptămâni pe an când ea se întorcea acasă şi cu toate că ea se mişca în continuare ca un băiat de treisprezece ani şi respingea orice găteală feminină, vedea în ea ceva de o feminitate atât de intensă, încât s-a îndrăgostit. Era plăcută privirii, plăcută s-o ai în preajmă, dar nu neapărat cea mai plăcută persoană. Suferea de o nelinişte a spiritului pe care el doar o ghicea, dar ştia că ea e femeia potrivită pentru el. O s-o protejeze; o s-o ia de nevastă.

— Te-ai săturat de New York? a întrebat el.

— Nu.

— Dă-mi mână liberă astea două săptămâni şi te fac eu să te saturi.

— E o propunere indecentă?

— Da.

— Atunci du-te dracu’.

Henry a tras pe dreapta. A oprit motorul, s-a răsucit şi a privit-o. Ea îşi dădea mereau seama când devine serios: tunsoarea militărească i se zbârlea ca o perie înfuriată, se aprindea la faţă şi i se înroşea cicatricea.

— Scumpo, vrei să mă exprim ca un gentleman? Am ajuns la un statut financiar care îmi permite să întreţin două persoane. Asemenea lui Israel din vechime, şapte ani am trudit în via universităţii şi am păscut turmele tăticului tău pentru tine…

— O să-i spun lui Atticus să mai pună încă şapte.

— Odios.

— Şi oricum era vorba de Iacov, a spus ea. Nu, erau unul şi acelaşi. Îşi tot schimbau numele o dată la trei versete. Ce mai face mătuşica?

— Ştii la fel de bine ca mine că e bine-mersi de treizeci de ani încoace. Nu schimba subiectul.

Sprâncenele lui Jean Louise au fremătat.

— Henry, a spus cu cochetărie, pot să am o aventură cu tine, dar nu mă mărit cu tine.

Şi exact aşa stăteau lucrurile.

— Nu te mai purta ca un copil, ce naiba, Jean Louise! a bombănit Henry şi, uitând de cele mai recente sisteme puse la dispoziţie de General Motors, a întins mâna după schimbătorul de viteze şi a călcat zdravăn ambreiajul. Cum ambele erau inexistente, a răsucit violent cheia în contact, a apăsat nişte butoane şi maşina cea mătăhăloasă a început să alunece încet şi lin pe autostradă.

— Cam lent demarajul, nu? a spus ea. Nu-i bună pentru condus în oraş.

Henry i-a aruncat o privire fioroasă.

— Ce vrei să spui cu asta?

Încă puţin şi se transforma în ceartă. Henry era cât se poate de serios. Trebuia să-l înfurie, ceea ce l-ar fi făcut să nu poată spune nimic şi i-ar fi dat ei timp de gândire.

— De unde-ai luat cravata asta îngrozitoare? a întrebat.

Asta era.

Era aproape îndrăgostită de el. Nu, aşa ceva e imposibil, şi-a spus: ori eşti, ori nu eşti. Dragostea e singurul lucru de pe lumea asta fără echivoc. Există mai multe feluri de dragoste, dar treaba stă la fel cu toate: iubeşti sau nu iubeşti.

Ea era genul de persoană care, dacă avea la îndemână o soluţie simplă, o alegea întotdeauna pe cea dificilă. Soluţia în cazul de faţă era să se mărite cu Hank şi să-l lase să trudească pentru ea. După câţiva ani, când copiii vor fi deja de-o şchioapă, ar apărea şi bărbatul cu care ar fi trebuit să se mărite. Ar urma lungi introspecţii, chinuri şi zbucium, priviri lungi schimbate pe treptele de la poştă şi nefericire pentru toată lumea. Odată epuizate urletele şi principiile morale, n-ar mai rămâne decât o aventură sordidă à la membrii clubului local Birmingham şi o gheenă personală, făcută cu mâna lor, dotată cu cele mai noi electrocasnice Westinghouse. Hank nu merita aşa ceva.

Nu. Pentru moment o să meargă mai departe pe drumul spinos al celibatului. S-a apucat să liniştească apele cu demnitate.

— Scumpule, îmi pare rău, îmi pare sincer rău, a spus, şi aşa era.

— Nu-i nimic, a zis Henry şi a plesnit-o cu palma pe genunchi. Doar că uneori îmi vine să te omor.

— Ştiu că sunt oribilă.

Henry s-a uitat la ea.

— Nu eşti ca toate fetele, scumpete. Nu eşti în stare să te prefaci.

Jean Louise s-a uitat la el.

— Ce vrei să spui?

— De regulă, majoritatea femeilor, înainte să pună gheara pe-un bărbat, îi arată faţa cea mai plăcută şi zâmbitoare. Îşi ascund gândurile. Cu tine e altfel. Tu când te simţi oribil, iubire, chiar eşti oribilă.

— Nu e mai cinstit ca bărbaţii să poată vedea în ce se bagă?

— Ba da, dar nu-ţi dai seama că aşa n-o să atragi nici un bărbat?

Şi-a muşcat limba ca să nu spună ce era evident că vrea să spună şi a răspuns:

— Şi cum procedez ca să mă transform şi eu într-o seducătoare?

Pe Henry l-a prins subiectul. La cei treizeci de ani ai lui, îi plăcea să dea sfaturi. Poate pentru că era avocat.

— În primul rând, a spus cu calm, ţine-ţi gura. Când eşti cu un bărbat, nu te certa cu el, mai ales când ştii că n-ai cum să câştigi. Zâmbeşte mult. Fă-l să se simtă important. Spune-i cât e de minunat şi poartă-te atent cu el.

Ea i-a răspuns cu un zâmbet radios şi a spus:

— Hank, sunt de acord cu tot ce ai zis. De mult n-am mai cunoscut pe cineva atât de perspicace ca tine, şi ai un metru nouăzeci şi doi, şi îmi dai voie să-ţi aprind ţigara? Cum a fost?

— Groaznic.

Erau din nou prieteni.

1. Sidney Lanier (1842-1881) – poet şi muzician american originar din Georgia, autorul poemului „Song of the Chattahoochee“; versul „Colindam zicând din fluier“ este din poemul „Introducere“ de William Blake, în volumul Cântece ale inocenţei şi ale experienţei, traducere, prefaţă, comentariu, tabel cronologic de Iana Marvis, postfaţă de Mircia Dumitrescu, Editura RAO, Bucureşti, 2006.

2. Black Belt – regiune din sud-estul Statelor Unite, caracterizată prin agricultura de tip plantaţie şi un număr foarte mare de locuitori afro-americani; Bayou La Batre – oraş din Districtul Mobile, Alabama.

3. Războiul împotriva Indienilor Creek s-a desfăşurat între 1813 şi 1814 în principal pe teritoriul Alabamei, dar şi în celelalte state de la Golful Mexic.

4. Albert Schweitzer (1875-1965) – medic misionar, teolog şi muzician german.

2

Atticus Finch şi-a ridicat manşeta cu un gest repezit, apoi a aşezat-o la loc cu grijă. Unu şi patruzeci. Erau zile când purta două ceasuri: purta două şi azi, o vechitură cu lanţ la care îi învăţase pe copii să citească ceasul şi un ceas de mână. Pe primul îl purta din obişnuinţă; al doilea îi servea să ştie cât e ora atunci când nu-şi putea mişca degetele cât să scoată ceasul din buzunăraş. Fusese un bărbat falnic, pe care vârsta şi artrita îl reduseseră la o statură medie. Împlinise şaptezeci şi doi de ani cu o lună în urmă, dar în mintea lui Jean Louise se învârtea mereu pe la cincizeci şi ceva de ani – nu şi-l amintea mai tânăr de-atât şi nici nu părea să îmbătrânească.

În faţa fotoliului în care şedea se afla un stativ din oţel pentru partituri, iar pe el The Strange Case of Alger Hiss. Atticus s-a aplecat puţin în faţă ca să-şi poată manifesta mai bine dezaprobarea faţă de ce citea. Cineva care nu-l cunoştea n-ar fi putut observa pe figura lui nici un semn de enervare, pentru că rareori şi-o exprima; prietenii, însă, s-ar fi aşteptat să urmeze un „H-rm“; Atticus ridicase din sprâncene, iar gura i se transformase într-o linie subţire, agreabilă.

— H-rm, a spus.

— Ce-ai spus, dragule? a întrebat sora lui.

— Nu pricep cum un astfel de om poate avea tupeul să ne împărtăşească opiniile lui despre cazul Hiss. E ca şi cum Fenimore Cooper s-ar apuca să scrie seria Waverley¹.

— De ce, dragule?

— Are o încredere copilărească în integritatea funcţionarilor publici şi pare să aibă impresia că Congresul e corespondentul aristocraţiei de la ei. Nu înţelege ni-mic din sistemul politic american.

Sora lui şi-a aruncat ochii spre supracoperta cărţii.

— Autorul nu-mi spune nimic, a zis, etichetând astfel definitiv cartea. Ei, nu-ţi face griji, dragule. N-ar cam trebui să ajungă?

— Nu-mi fac griji, Zandra.

Atticus a privit amuzat către sora lui. Era o femeie imposibilă, dar mai bine aşa decât s-o aibă pe Jean Louise permanent acasă şi s-o ştie nefericită. Fiica lui, când era nefericită, părea gata să sară la gâtul oricui, iar lui Atticus îi plăcea ca femeile din preajma lui să fie relaxate, nu să golească scrumieră după scrumieră.

A auzit o maşină intrând pe alee, apoi două portiere trântite, urmate de uşa de la intrare. Cu grijă, a împins cu picioarele stativul, a făcut o tentativă zadarnică să se ridice din fotoliul adânc fără să se folosească de mâini, i-a ieşit din a doua încercare şi tocmai reuşise să-şi recapete echilibrul când s-a trezit cu Jean Louise grămadă peste el. I-a răbdat îmbrăţişarea şi i-a întors-o şi el, atât cât a putut.

— Atticus…, a spus ea.

— Hank, du-i te rog valiza în dormitor, a spus Atticus peste umărul ei. Şi mersi că te-ai dus s-o aştepţi.

Jean Louise a vrut să-i dea mătuşii un pupic şi a nimerit pe lângă, a scos un pachet de ţigări din geantă şi l-a azvârlit spre canapea.

— Cum mai e cu reumatismul, mătuşică?

— Ceva mai bine, scumpo.

— Atticus?

— Ceva mai bine, scumpo. Ai călătorit bine?

— Da, domnule.

Şi s-a prăbuşit pe canapea. Hank şi-a terminat treburile şi s-a întors.

— Dă-te mai încolo, a spus şi s-a aşezat lângă ea.

Jean Louise a căscat şi s-a întins.

— Ce mai e nou? a întrebat. Nu mai ştiu decât ce citesc printre rânduri în Maycomb Tribune. Voi nu-mi scrieţi niciodată nimic.

— Ai văzut că a murit băiatul vărului Edgar, a spus Alexandra. Tare tristă treabă.

Jean Louise l-a văzut pe tatăl ei schimbând o privire cu Henry.

— Într-o seară a venit încins de la antrenamentul de fotbal şi a golit frigiderul din clădirea frăţiei Kappa Alpha. A mai mâncat şi zece banane, urmate de o halbă de whiskey. Peste o oră era mort. N-a fost nimic trist în asta.

— Pfiu, a făcut Jean Louise.

— Atticus! a spus Alexandra. Ştii foarte bine că era copilaşul vărului Edgar.

— Chiar a fost groaznic, domnişoară Alexandra, a spus Henry.

— Tot îţi mai face curte vărul Edgar, mătuşică? a întrebat Jean Louise. S-ar părea că, după unşpe ani, o să-ţi ceară mâna.

Atticus a ridicat din sprâncene în semn de avertisment. Vedea cum drăcuşorul se trezeşte şi pune stăpânire pe ea; ca şi el, avea sprâncenele ridicate, sub ele ochii cu pleoape grele se măriseră şi un colţ al gurii se înălţase periculos. Când arăta aşa, numai bunul Dumnezeu şi Robert Browning ştiau ce-ar putea să spună.

Mătuşa ei a protestat.

— Fii serioasă, Jean Louise. Edgar e unchiul tău şi vărul meu şi al lui taică-tu.

— La momentul ăsta n-ar mai trebui să conteze prea tare, mătuşică.

Atticus s-a grăbit să întrebe:

— Ce mai era prin marele oraş când ai plecat?

— În clipa asta vreau să aflu mai multe despre oraşul ăsta de-aici. Voi doi nu-mi scrieţi niciodată de nici o bârfă. Mătuşică, pe tine mă bazez să-mi rezumi într-un sfert de oră toate evenimentele din ultimul an.

L-a bătut uşor pe braţ pe Henry, mai mult ca să-l împiedice să pornească o discuţie cu Atticus despre birou decât din alt motiv. Henry l-a luat ca pe un gest de tandreţe şi i-a răspuns la fel.

— Aşa…, a spus Alexandra. Păi, presupun că ai aflat de soţii Merriweather. Tare tristă treabă a fost.

— Ce s-a întâmplat?

— S-au separat.

— Ce? a spus Jean Louise sincer surprinsă. Adică s-au despărţit?

— Da, a încuviinţat mătuşa ei.

S-a întors spre tatăl ei.

— Merriweatherii? Cât timp au fost căsătoriţi?

Atticus şi-a ridicat ochii în tavan încercând să-şi aducă aminte. Îi plăcea să fie exact.

— Patruzeci şi doi de ani, a spus. Am fost la nunta lor.

Alexandra a continuat:

— Am mirosit noi că ceva nu e în regulă când au început să vină la biserică şi să stea unul într-o parte şi altul în cealaltă…

Henry a spus:

— Şi-au aruncat priviri fioroase duminici la rând…

Atticus a spus:

— N-a trecut mult şi m-am trezit cu ei la birou, cerându-mi să le obţin divorţul.

— Şi l-ai obţinut? Jean Louise şi-a privit tatăl.

— L-am obţinut.

— Pe ce motiv?

— Adulter.

Jean Louise a clătinat din cap a uimire. Doamne, şi-a spus, trebuie să fie ceva în apă…

Vocea Alexandrei a întrerupt-o din reflecţie:

— Jean Louise, ai venit pe tren În Felul Ăsta?

Luată pe nepregătite, i-a trebuit o clipă să-şi dea seama ce voia să spună mătuşa ei cu În Felul Ăsta.

— O, da, doamnă, a spus, dar stai o clipă, mătuşică. Am plecat din New York aranjată, cu mănuşile în mâini şi pantofii în picioare. Pe-astea le-am pus pe mine imediat după ce am trecut de Atlanta.

Mătuşa ei a pufnit.

— Tare mi-aş dori ca de data asta să încerci şi tu să te îmbraci frumos cât stai acasă. Lumea din oraş îşi face o impresie greşită despre tine. Îşi închipuie că… ăăă… că nu dai doi bani pe Maycomb.

Jean Louise a simţit un gol în stomac. Războiul de o sută de ani ajunsese până aproximativ în cel de-al douăzeci şi şaselea fără să dea semne decât de perioade de armistiţiu tensionat şi nimic mai mult.

— Mătuşico, a spus. Am venit aici pentru două săptămâni în care nu vreau decât să stau pur şi simplu. Mă îndoiesc c-o să ies vreodată din casă în tot timpul ăsta. Îmi toc nervii un an întreg… S-a ridicat şi s-a dus spre şemineu, s-a uitat urât la poliţa de deasupra şi s-a întors. Lumea din Maycomb o să-şi facă o impresie greşită orice-aş face. Şi în nici un caz nu sunt obişnuiţi să mă vadă gătită. Vocea i s-a schimbat, devenind răbdătoare: Uite ce e, dacă m-apuc să-mi fac apariţia la patru ace, or să creadă că m-am molipsit de la newyorkezi. Acuma vii şi tu şi-mi zici că au impresia că nu-mi pasă ce impresie le las când ies în oraş în pantaloni lălâi. Doamne Dumnezeule, mătuşică, tot Maycombul ştie că n-am purtat altceva decât salopete până mi-a venit Beleaua…

Atticus a uitat că-l dureau mâinile. S-a aplecat şi şi-a legat şireturile făcând nişte funde perfecte, apoi s-a ridicat cu faţa congestionată, dar serioasă.

— Destul, Scout, a spus. Cere-i scuze mătuşii. Nu începe cu cearta din clipa în care intri pe uşă.

Jean Louise i-a zâmbit tatălui ei. De fiecare dată când îşi manifesta dezaprobarea revenea la porecla ei din copilărie.

— Îmi pare rău, mătuşică. Îmi pare rău, Hank. Mă persecută, Atticus.

— Atunci du-te înapoi la New York şi trăieşte fără inhibiţii.

Alexandra s-a ridicat şi şi-a aranjat diversele balene care se întindeau pe persoana ei.

— Ai mâncat ceva în tren?

— Da, doamnă, a minţit ea.

— Atunci ce zici de nişte cafea?

— Te rog.

— Hank?

— Da, doamnă, vă rog.

Alexandra a ieşit din cameră fără să-l întrebe şi pe fratele ei. Jean Louise a zis:

— Tot nu te-ai învăţat să bei cafea?

— Nu, a spus tatăl ei.

— Nici whiskey?

— Nu.

— Ţigări şi femei?

— Nu.

— Te mai distrezi şi tu?

— Mă descurc.

Jean Louise s-a făcut că apucă o crosă de golf.

— Cum mai merge? a întrebat.

— Nu e treaba ta.

— Mai poţi să foloseşti un putter²?

— Da.

— Te descurcai binişor pentru un orb.

Atticus a răspuns:

— N-am nimic la…

— Doar că nu vezi.

— N-ai vrea să verificăm afirmaţia asta?

— Ba da, domnule. Mâine la trei e bine?

— Da… nu. Am o întâlnire stabilită. Ce zici de luni? Hank, avem ceva luni după-amiază?

Hank a tresărit.

— Nimic în afară de ipoteca aia de la unu. N-ar trebui să dureze mai mult de o oră.

Atticus i-a spus fiicei lui:

— Al tău sunt, în cazul ăsta. La cum te văd, domnişoară Ştie-Tot, o să fim ca orbul care-l călăuzeşte pe alt orb.

Jean Louise, care rămăsese lângă şemineu, a luat o crosă veche cu mâner de lemn, înnegrită de funingine, care de ani de zile era folosită pe post de vătrai. A golit o scuipătoare mare şi veche de ce avea înăuntru – mingi de golf –, a culcat-o pe o parte, a împins mingile cu piciorul până în mijlocul camerei şi tocmai le trimitea la loc în scuipătoare când mătuşa ei şi-a făcut din nou apariţia cu tava cu cafea, ceşti şi farfurioare şi prăjitură.

— Mulţumită vouă, ţie şi lui taică-tu şi lui frate-tu, a spus Alexandra, covorul ăsta e o ruşine. Hank, când m-am mutat la ei să mă ocup de casă, primul lucru pe care l-am făcut a fost să-l dau la vopsit, să-l facă cât de închis se poate. Ţii minte cum arăta? Era o dâră neagră de aici până la şemineu care nu ieşea cu nimic…

Hank a răspuns:

— Ţin minte, doamnă. Mă tem că am contribuit şi eu.

Jean Louise a pus crosa la locul ei printre cleştii de la şemineu, a adunat mingile de golf şi le-a aruncat către scuipătoare. S-a aşezat pe canapea şi l-a privit pe Hank cum le culege pe cele care nu nimeriseră înăuntru. Nu mă satur niciodată să mă uit la el cum se mişcă, şi-a spus.

Hank s-a întors, a dat pe gât o ceaşcă de cafea opărită cu o viteză alarmantă şi a spus:

— Domnule Finch, eu ar trebui s-o iau din loc.

— Mai stai puţin şi vin şi eu cu tine, a spus Atticus.

— Vă simţiţi în stare, domnule?

— Desigur. Jean Louise, a spus dintr-odată, cât din ce se petrece aici la noi ajunge în ziare?

— Din politică, vrei să spui? Păi, de fiecare dată când guvernatorul comite o indiscreţie, scrie în ziarele de scandal, dar în rest, nimic.

— Mă refer la încercarea Curţii Supreme de a face istorie³.

— A, asta. Păi, să vedem. Dacă citeşti Post, zici că îi linşăm la ordinea zilei; Journal nu dă doi bani; iar cei de la Times sunt aşa de prinşi de datoria lor faţă de posteritate, că te plictisesc de moarte. Eu n-am dat atenţie, cu excepţia grevelor şoferilor de autobuz şi chestiei ăleia din Mississippi. Atticus, faptul că procurorul n-a obţinut o condamnare în cazul ăsta e cea mai mare gafă a noastră de la Atacul lui Pickett⁴ încoace.

— Da, aşa e. Presupun că ziarele l-au speculat cât au putut.

— Au luat-o razna.

— Şi NAACP⁵-ul?

— Eu nu ştiu nimic despre ăştia, doar că un funcţionar aiurit mi-a trimis nişte abţibilduri de Crăciun cu NAACP, aşa că le-am lipit pe toate felicitările pe care le-am trimis acasă. Vărul Edgar şi-a primit-o pe-a lui?

— Da, şi mi-a făcut câteva sugestii despre ce ar trebui să fac cu tine.

Tatăl ei zâmbea cu toată gura.

— Cum ar fi?

— Că ar trebui să vin la New York, să te iau de păr şi să-ţi ard vreo două. Edgar n-a fost niciodată mulţumit de tine, zice că eşti mult prea independentă…

— Niciodată n-a avut simţul umorului, mreană bătrână şi îngâmfată ce e. Păi, exact aşa e: nişte perciuni pe ici, pe colo şi o gură de peşte. Presupun că, după el, faptul că locuiesc singură la New York înseamnă ipso facto că trăiesc în păcat.

— Cam la asta se reduce, a spus Atticus. S-a săltat singur din fotoliu şi i-a făcut semn lui Henry s-o ia din loc.

Henry s-a întors către Jean Louise.

— Şapte jumate, iubire?

Ea a încuviinţat din cap, apoi s-a uitat cu coada ochiului la mătuşa ei.

— E bine dacă merg în pantalonii ăştia?

— Nu, doamnă.

— Bravo ţie, Hank, a spus Alexandra.

1. Serie de romane semnate de Sir Walter Scott, numită astfel după primul volum al seriei, întrucât Scott a recunoscut public că el este autorul abia la treisprezece ani de la apariţia acestuia.

2. Crosă folosită pentru a trimite mingea spre cupă (fiecare din găurile unui teren de golf).

3. Referire la decizia Curţii Supreme de Justiţie din 1954 în cazul Brown versus Comisia de Educaţie din Topeka, prin care au fost declarate neconstituţionale şcolile publice separate pentru albi şi negri. Decizia a reprezentat un pas important în procesul de integrare a persoanelor de culoare.

4. Atac al infanteriei sudiste în Războiul de Secesiune, soldat cu pierderi omeneşti uriaşe.

5. National Association for the Advancement of Colored People – Asociaţia Naţională pentru Promovarea Persoanelor de Culoare.