Dan Lungu

Sînt o babă comunistă

roman

Ediţia a II-a

Polirom 2010

© 2007, 2010 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

ISBN: 978-973-46-1774-6

ISBN E-BOOK: 978-973-46-2043-2

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzînd împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decît cele pe care a fost descărcată, revînzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvîrşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Dan Lungu (n. 1969, Botoşani), conferenţiar la Catedra de Sociologie, Universitatea „Al.I. Cuza” din Iaşi, este unul dintre cei mai apreciaţi şi mai traduşi scriitori din noua generaţie, cărţi ale sale ﬁind publicate în zece limbi: franceză, germană, italiană, spaniolă, poloneză, slovenă, maghiară, bulgară, greacă şi turcă. A făcut studii postdoctorale de sociologie la Sorbona şi este redactor al revistei Au Sud de l’Est (Paris). În 1996, iniţiază la Iaşi grupul literar Club 8. În 2001 şi 2002, redactor-şef al revistei de cultură Timpul. În 2005, face parte din grupul de scriitori români invitaţi la „Les belles étrangères”, Franţa. Romanul de debut, Raiul găinilor (ediţia I, Polirom, 2004; ediţia a II-a, 2007; ediţia a III-a, 2010), a fost patru luni în topul vînzărilor editurii franceze Jacqueline Chambon, iar ediţia germană a fost declarată, în decembrie 2007, cartea lunii în Germania. Cel de-al doilea roman, Sînt o babă comunistă! (ediţia I, Polirom, 2007), se aﬂă în curs de adaptare cinematograﬁcă în regia lui Stere Gulea, iar versiunea franceză a cărţii a fost dublu nominalizată la Premiile Europene Jean Monnet (Franţa, 2008). Tot la Polirom a mai publicat două volume de proză scurtă, Băieţi de gaşcă (2005) şi Proză cu amănuntul (ediţia a II-a, 2008), şi romanul Cum să uiţi o femeie, (ediţia I, 2009; ediţia a II-a, 2010). Alături de Radu Pavel Gheo a coordonat volumul colectiv Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (2008), iar alături de Lucian Dan Teodorovici a coordonat Str. Revoluţiei nr. 89 (2009). I se montează piesele Cu cuţitul la os (Green Hours, Teatrul Luni, 2002), Nuntă la parter (spectacol-lectură la Teatrul Odeon, 2003; spectacol-lectură la Teatrul Luceafărul, Iaşi, 2006, în cadrul proiectului DramatIS) şi Vrăjitoarea pofticioasă (piesă pentru copii, Teatrul Luceafărul, Iaşi, 2008). Piesa La mulţi ani!, parcă aşa se spune, nu? a fost una dintre cîştigătoarele Bursei de texte noi Dramafest, ediţia 2008. Este distins cu Premiul Societăţii Junimea pentru activitatea literară pe 1993, Premiul Editurii Nemira pentru proză scurtă (1997), Premiul USR, ﬁliala Dobrogea, pentru debut în proză (1999), Premiul Goethe Zentrum pentru promovarea originalităţii, ca reprezentant al Clubului 8 (2001), Premiul USR, ﬁliala Iaşi, pentru proză (2005), Premiul „Vasile Pogor”, al Primăriei Municipiului Iaşi, pentru activitatea literară (2007), Personalitatea culturală a anului (2009). Membru al Uniunii Scriitorilor din România.

1

De o săptămînă… De o săptămînă nu mai am linişte, ﬁr-ar să ﬁe! De cînd a sunat Alice... Alice – frumos nume, nu? Eu i l-am ales. Normal, că e ﬁică-mea. Adică vreau să spun că bărbată-miu voia să-i spună altfel. Cristina, parcă. Sau poate Maria, nu mai ţin minte exact. Oricum, nume de astea care sînt cu sutele. Cel puţin la noi în oraş. Nume de coafeză sau de contabilă. Nu, dragă, o să-i spunem Alice, nume de prinţesă, am ţinut eu morţiş. Aveam eu aşa o chestie în cap, că la un nume frumos nu poţi să ai decît o viaţă pe măsură. N-a ajuns prinţesă, ci ingineră. Asta ﬁindcă eu am ţinut să ﬁe ingineră. Cu gîndul că se va angaja la fabrica în care lucram eu pe vremea aia şi că toată lumea va vorbi pe la colţuri: O ştiţi pe Emilia Apostoae? Ei bine, inginera Alice e ﬁica ei. Dar, pînă să se angajeze Alice, comunismul a căzut şi fabrica unde lucram eu s-a dus de rîpă. Ditamai fabrica în cîţiva ani a ajuns nişte ruine printre care cresc buruienile şi se oploşesc cîinii vagabonzi. Au fost furate pînă şi ferestrele, au fost smulse pînă şi prizele. Cînd se întîmplă să mai trec pe lîngă ea, întorc capul. Mă frige suﬂetul, pe cuvînt. Am senzaţia că acolo, în secţie, scheletele noastre au rămas în poziţie de lucru, gata în orice moment să înceapă treaba. Că e doar o pană de curent. Ştiu că-i o prostie cît mine de mare, că vremurile nu se mai întorc, dar asta simt. Acum se vorbeşte că ăia de la Coca Cola au cumpărat totul şi că vor deschide o secţie de îmbuteliere. Unii, nu înţeleg de ce, se bucură. Eu una nu arunc banii pe otravă, cumpere proştii! Eu în ﬁecare an fac o socată de n-au băut americanii nici în visele lor cele mai frumoase. Neam de neamul lor de la maimuţă încoace, cum ar spune nea Mitu. O să vă povestesc şi despre el. Mare ﬁgură! Într-o bună zi, Alice s-a urcat în avion şi a plecat în Canada. Cică ăştia, canadienii, caută oameni deştepţi cu disperare. Nu că ei ar ﬁ mai prostuţi, dar cică au un hîrdău de ţară şi-s doar o mînă de oameni. Dacă i-ar împrăştia în toată ţara, ar trebui să se uite cu binoclul unul la altul ca să se vadă. Adună minţi luminate de pe toate continentele şi le dau casă, masă şi slujbă. Vor să facă o ţară deşteaptă şi să-i ia pe americani. Spun şi eu ce-am auzit de la alţii... Dacă ar ﬁ fost după mine, eu n-aş ﬁ vrut să plece. Aş ﬁ ţinut-o lîngă mine, să-i cresc plozii şi să-i fac sîmbăta plăcinte cu brînză de văcuţă, aşa cum îi plac ei. Dar nici n-o puteam opri. Ce să-i spun? Stai aici, fata mea, în ţara asta care se duce naibii? Stai aici să munceşti pînă crăpi ca să ﬁi plătită în bătaie de joc? Aşa că n-am zis nimic. Nici ea nu prea ne-a întrebat. Era atît de entuziasmată că o şterge, încît aproape uitase că are părinţi. Dar nu mă miră, ﬁindcă tot cam aşa am făcut şi eu cînd am plecat din gaura aia de sat în care m-am născut. Ba chiar eu am fost mai neobrăzată, dacă mă gîndesc bine. Nu după mult timp, ne-a sunat să ne spună că vrea să se mărite. Cu unul Alain.

― Alain Delon?

― Hai, mamă, chiar aşa? Ăla e un boşorog...

― Da, tu, dar măcar îl ştie lumea de pe-aici...

― Şi-apoi ăla-i francez, mamă.

― Aha, îi din alt sat, am glumit eu.

Ne-a anunţat că în vară vine cu el să ni-l prezinte. Să vedem şi noi ﬂăcăul, nu? Nu ştiu care o ﬁ obiceiul pe la ei, dar la noi aşa se face. Să-l cîntărim, să ne dăm seama dacă merită fata.

― Să vedem dacă nu-i lipseşte vreo ureche, zice bărbată-miu, că oricum nu înţelegem neam din păsăreasca lui.

Să ﬁe vreo doi sau trei ani de atunci. Cu cîteva zile înainte am discutat la telefon detaliile sosirii.

― Să nu vă panicaţi, e un tip tare de treabă, a zis Alice la sfîrşit.

Dumnezeule, ce şmotru am făcut în casă! Puteai culege mac de pe jos. Am cumpărat perdele noi. Am pus oale la ﬁert pe toate ochiurile. Săltau capacele ca în vremurile bune. Borş de pasăre, sarmale şi friptură de purcel. Prăjituri şi plăcinte. M-a ajutat şi o vecină. Aşa, pentru Alice. Unde mai pui că nu mai văzuse un canadian în viaţa ei şi nu voia să rateze ocazia. Ţucu, bărbată-miu, a văruit tot palierul, să nu creadă canadianul că a nimerit într-o peşteră. Ar ﬁ vrut să dea întreaga casă a scărilor, dar nimeni nu voia să pună bani pentru o curăţenie generală. Abia îşi plăteau întreţinerea. Un vecin de la doi chiar l-a luat la mişto pe Ţucu, că, dacă acum cere bani pentru văruit, data viitoare avea să ceară şi pentru biletul de avion. Un măgar! Dar şi bărbată-miu, ce gură-spartă! Fanfaron ca totdeauna şi gură-slobodă. Eu în locul lui i-aş ﬁ spus măgarului că logodnicii vin înot, e mai ieftin aşa, să nu-şi facă grĳi. În seara de dinainte am fost la coafor, chestie pe care nu o mai făcusem de nu ştiu cînd. Se schimbaseră şi coafezele între timp, nu mai cunoşteam nici una. Nu ştiu de ce, mi-au dat lacrimile. Adică ştiu. Pentru că înainte de revoluţie treceam măcar o dată pe lună să mă aranjez. La întoarcere, m-am uitat mai atentă la blocul în care locuim. Oare alea din Canada cum arată, nu ne facem de rîs? Nu mai era nou, ca atunci cînd ne-am mutat în el, nebuni de fericire. Trecuseră peste treizeci de ani şi nu mai pupase nici o bidinea. Ce mai, era scorojit de-a binelea, iar colţurile erau mîncate de ploaie. La etajul unu, în dreptul unui geam, o dîră groasă de fum pe perete. Probabil că în iarnă avuseseră sobă cu lemne şi îi scoseseră hornul pe fereastră. Treptele de la intrare erau ciobite şi balustradele îndoite, bălăngănindu-se la prima atingere. Un copil slăbuţ şi încruntat se juca de unul singur. Arunca un fes pe suprafaţa grunjoasă a peretelui din faţă. Cînd reuşea să-l facă să stea lipit cîteva secunde, chiuia de bucurie. Apoi o lua de la capăt. Am intrat în panică... Ăsta e castelul în care locuieşte prinţesa Alice? Nu, numai un apartament din el.

Eram rupţi de oboseală. Eu una nu-mi mai simţeam mîinile şi picioarele. Mi-am pus o pernă sub gît, să nu-mi stric coafura. Stăteam şi mai trăncăneam înainte de a adormi. Ţucu mă tachina.

― Nici n-ai visat vreodată să ai ginere canadian...

― Da, că tu te-ai gîndit!

― Ei, nu! Dar nici nu-s aşa mîndru ca tine... Cine-a fost la coafor azi? Mai bine îţi luai o perucă blondă cu bucle dolofane, să-l dai gata, nu alta!

― Alice tre’ să-l dea gata, nu eu!

― Alice l-a doborît deja. Ca pe potîrniche. Pac! Dacă vine el tocma’ pînă-n România, îţi dai seama...

― Blocul ăsta al nostru arată ca naiba!

― Oricum, pînă mîine nu putem face altul.

― Nu-mi iese din cap ce rău arată...

― Dar, dacă n-are o ureche, ce facem?

― Ce ureche?

― Ginerică, zic. Dacă n-are o ureche?

― Vorbeşti prostii. Cum să n-aibă o ureche?

― Dar dacă-i negru?

― ...

― Ai întrebat-o ce culoare are? Dacă-i negru?

― ...

― Dacă are buzişoare de trompetist?

― Mai bine hai la somn.

Ţucu, cu glumele lui tîmpite, m-a pus pe jar. „Să nu vă panicaţi, e un tip tare de treabă.” Parcă o auzeam pe Alice. De ce să nu ne panicăm? Ce ne-ar putea panica? De ce a insistat că e de treabă? Faptul că e de treabă compensează un defect? Ţucu sforăia cu ﬂuierături, iar eu mă perpeleam. Îmi pierise orice urmă de somn. În oraşul nostru, un negru e mai exotic decît un extraterestru. În cartier, nici nu mai spun. În bloc, e de neînchipuit. În familia noastră... Preferam să nu mă gîndesc serios la asta. La urma urmei, nu era decît o glumă, m-am îmbărbătat eu. Nu era nimic sigur. M-am ridicat şi, pîş-pîş, m-am dus în fosta cameră a lui Alice. Globul pămîntesc era la locul lui, pe birou. Mi-am pus ochelarii şi l-am luat la puricat. Nu, Canada nu era în Africa.

Dis-de-dimineaţă m-am dus la primul magazin de electrice şi am cumpărat un ventilator. La noi, la patru, e groaznic de cald. Tot soarele de peste zi se adună în plafon şi peste noapte ne coace la foc mic. Am luat din banii de înmormîntare. Din fondul „Prietenia”, cum îl alintă Ţucu. De la o anumită vîrstă, moartea face parte din familie. Vorbeşti despre ea la masă sau seara înainte de culcare, faci calcule. Ţucu l-a probat şi mergea perfect. Ne-am certat un pic doar asupra locului în care să-l amplasăm. Am căzut la pace, spunînd că îl putem muta de colo-colo, unde este nevoie. Pe la prînz, a sunat Alice. Erau deja instalaţi la hotel şi ne invitau să luăm masa la restaurant. M-am supărat foc. Ne-am ciorovăit.

― De ce nu înţelegi, mamă, aşa e obiceiul la ei.

― Dar noi sîntem la noi, nu la ei. Am făcut şi plăcinte cu brînză de văcuţă..., am încercat eu s-o ademenesc.

― Avem timp şi de plăcinte, mamă. Miam-miam, deja salivez.

― Ţi-e ruşine să-l aduci la noi?

― Eşti culmea! De ce să-mi ﬁe ruşine?

― Am făcut lună în casă. Taică-tu a văruit şi casa scărilor...

― Ufff, mamă, parcă eşti turc. La ei e o chestie obişnuită să iasă la restaurant.

― Atunci îmi promiţi că veniţi să dormiţi la noi?

― Alain deja a plătit camera la hotel.

― Atunci să ﬁţi sănătoşi! Să ciuguliţi singuri, ca doi porumbei!

― Dar ce ţi-a sărit aşa ţandăra?

― Păi, cum de ce? Tu vii la noi şi stai la hotel? Spune, tu crezi că e normal? Alice, noi sîntem părinţii tăi... Ştii ce-i aia? Mai ţii minte? Adică noi te-am făcut şi te-am crescut.

― Da, dar...

― Nici un „dar”, te rog!

― OK, o să vorbesc cu Alain, să vedem ce...

― Poţi vorbi chiar acuma?

Ne-am pregătit să mergem la restaurant. Exact ceea ce nu luasem în calcul. M-am pus pe cotrobăit în dulapuri după haine. Înainte de revoluţie, cînd aveam bani de să-i întorc cu lopata, mergeam des la petreceri, aşa că era imposibil să nu dau peste nişte vechituri. Am cununat şi am botezat de nu ştiu cîte ori. Era un fel de modă. Nu prea aveai cum să cheltuieşti banii. Dar ﬁnii erau buni. Dacă intrai într-un necaz şi aveai nevoie de o pilă la poliţie sau la doctor, dădeai sfoară printre rude şi pînă la urmă găseai persoana potrivită. Practic, ﬁnii erau rudele mele de la oraş, căci restul erau mai toţi la ţară. Pentru Ţucu am găsit un costum bleumarin cu dunguliţe albe, de cînd era bunica fată mare, iar pentru mine o rochie cu buline ceva mai nouă, de cînd era lupul căţel şi bunicul băieţel. Arătam amîndoi minunat, de parcă eram împăiaţi. Că aşa e cu hainele astea elegante, dacă nu le porţi o vreme, uiţi cum se poartă, nu te mai simţi bine în ele. Sau, mă rog, care au fost cîndva elegante. Pălărie nu am avut niciodată. Am pretenţia că sînt orăşeancă, dar nu şi cucoană.

2

E dimineaţa devreme. Afară e vînzoleală. Toată lumea se mişcă repede-repede, nu e timp de stat. Mama îmi strigă din cînd în cînd, în treacăt, că trebuie să mă trezesc. Că este multă treabă şi că laptele o să se răcească. Eu spun „da, da” şi aţipesc de ﬁecare dată la loc.

E zi de făcut tezic.

Toţi oamenii de la noi din sat şi din cele învecinate fac vara tezic. Mie nu-mi place deloc să fac asta. Am zece ani, poate un pic mai mult. Pe sora mea, ﬁind mai mică, o lasă să doarmă mai mult. Nu e drept!, îmi şoptesc eu. Aud vocea vărului meu, Costicuţă. Parcă face gargară atunci cînd vorbeşte. Costicuţă e, de fapt, un vlăjgan, de aceea numele lui pare caraghios. A venit să ne dea o mînă de ajutor. Aud scîrţîitul fîntînii. Deja se cară apă. Cocoşii cîntă continuu, de parcă-s vorbiţi cu mama. Aud paşi grei, ştiu că nu-s ai mamei. Respir regulat, să pară că dorm adînc. E ciudat că, deşi aproape dorm, eu mă prefac că dorm. În sinea mea sînt convinsă că oamenii care dorm adînc sînt lăsaţi să doarmă în continuare. De milă. Cam aşa cum fac eu cu pisicile.

Tresar din toate încheieturile, mă răsucesc brusc.

O pală de apă rece parcă m-a electrocutat.

Costicuţă e deja cu spatele, grohăind de rîs.

― Eşti un bou, îi strig cu obidă.

El se îndepărtează, bălăngănind cana goală. Bezmetică, încep să mă îmbrac. Afară se aud rîsete. Probabil Costicuţă le-a povestit isprava. Boul! Altceva nu îmi vine în minte aşa de dimineaţă. E un bou!, repet eu, întorcînd mînecile bluzei de trening. Aia veche, nu aia nouă. Dimineaţa e răcoare bine.

Beau laptele cu ochii cîrpiţi de somn. Întind caimacul cu degetul şi îmi imaginez că e gumă de mestecat. Gumă cum primesc doar de la tanti Lucreţia. Mirosul de bălegar răscolit cu furca ajunge pînă la mine. Îmi taie pofta de mîncare, şi-aşa anemică. Las laptele neterminat. Pun mîinile în poală şi îmi sprĳin capul de propriul umăr. Măcar două minute de somn să mai prind. Costicuţă trece pe lîngă mine, deşelat de două găleţi mari cu apă. Gîfîind, mă ameninţă că, dacă-s leneşă, repetă ﬁgura. Îi arăt limba.

― Ai grĳă, îmi spune el, opintit.

În cele din urmă mă ridic şi mă îndrept tehuie către partea din spate a grajdului, spre grădină. Costicuţă îşi deşartă găleţile într-un butoi mare de plastic albastru. Tata, cu furca sprĳinită de genunchi, icnind, smulge bucăţi mari din grămada de bălegar de vacă adunat peste an. Balega s-a tasat şi s-a întărit, aşa că trebuie mult efort. Aşază bucăţile într-un dreptunghi mare, trasat cu băţul. În acest perimetru se va face călcătura. Dă cu ochii de mine şi îmi spune:

― Bună dimineaţa, domnişoară!

Adică am venit cam tîrziu.

― Ce stai şi te uiţi? Pune mîna pe o găleată! mai spune el.

― Hai, Emilia, că ne-apucă amiaza, zice şi mama.

Costicuţă deja vine cu alt rînd de găleţi, pline ochi. Mă uit la el, iar el îmi arată limba. Pe mama o doare rău spatele, aşa că nu poate căra mai nimic. Cu un hîrleţ, fărîmiţează rostopanele de bălegar, apoi alege tot ceea ce n-are ce căuta în tezic – beldii de ﬂoarea-soarelui sau de porumb. Mă învîrt cu lehamite după o găleată. Mi-o indică tata din ochi, agăţată sub streaşina grajdului. N-am încotro, trebuie să mă duc la fîntînă. Cu o singură căldare, că sînt prea mică pentru două. Fîntîna e în faţa casei, dincolo de gard, pe o ridicătură de pămînt. Cît scot apă, mă uit la casă. E mică, aşa, ca în poveşti. Dacă n-ar ﬁ atîta treabă pe lîngă ea, mi s-ar părea frumoasă. Are trei odăi, e acoperită cu ţiglă, iar pereţii sînt din lut. În pereţi sînt înﬁpte bucăţele de cărămidă, cam aşa cum pui staﬁde pe prăjitură. Cărămida a fost adusă de la oraş şi tata e foarte mîndru de ea. El zice că avem o casă deosebită, nu sînt multe în sat ca a noastră. Cînd o să ﬁu mare, eu o să locuiesc la bloc. Aşa, ca tanti Lucreţia şi nenea Andrei. Nenea Andrei este fratele mai mare al tatei şi lucrează la gară. E un fel de şef. Nu unul mare-mare, dar tot şef se cheamă că este. Tanti Lucreţia e telefonistă şi umblă mereu coafată, rujată şi parfumată. Ea s-a născut la oraş. Mare noroc a avut! Ea, cînd vede o balegă, se ţine de nas. Are unghiile date cu ojă. Nu prea vine pe la noi, la ţară, dar cîteodată, în vacanţă, mă trimite mama la ea. Nu-mi încap în piele de bucurie atunci. Odată mi-am băgat nasul în coşuleţul ei din baie şi m-am minunat că nu are numai o sticluţă de ojă, ci vreo douăzeci, poate chiar mai multe. Oare o sută? Mama zice că e cam cucoană şi că nu ştie să ţină o sapă în mînă. Mie nu mi se pare un defect, dar nu spun nimic. Ce mai, mama n-o prea înghite. Vine Costicuţă, aşa că înhaţ găleata şi o iau repejor din loc. O duc cu amîndouă mîinile. E tare grea, afurisita! Bineînţeles, pe drum mă stropesc pe picioare. Tanti Lucreţia nu umblă niciodată desculţă. Nici măcar în casă. Are un fel de şlapi cu motocei, foarte pufoşi. De aceea nici nu are călcîiele crăpate. Îi plac tare mult lucrurile moi şi pufoase. Sau catifelate. La mĳlocul drumului, la colţul casei, mă opresc să fac o pauză. Clatin o bucăţică de cărămidă de pe perete, care abia se mai ţine. Parcă e un dinte gata să cadă. Uite că s-a desprins. Dacă mă vede tata, mă mănîncă cu tot cu pene. O arunc degrabă în curtea vecinului. Spre deosebire de dinţi, colţurile de cărămidă nu cresc la loc. Casa rămîne ştirbă. Dar are aşa de mulţi dinţi, că nu prea se cunoaşte. Casa noastră e un animal cu mulţi dinţi. Îmi vine să rîd. Costicuţă şi-a umplut găleţile şi porneşte către curte. O apuc şi eu pe-a mea şi o iau la picior. Vreau să ajung înaintea lui. Facem concurs, dar fără ca el să ştie. Face paşii mari, de căpcăun. Mă gîndesc că poate şi el face concurs fără ca eu să ştiu. Mă grăbesc cît pot, dar e grea, afurisita! M-am udat toată pe picioare, dar am ajuns amîndoi odată. Tata înjură. E ceva care nu-i convine. Mama se ţine de şale. Mă uit în butoi să văd cîtă apă e. E abia pe jumate. Oare trebuie să ﬁe plin?

― Haideţi, că ne-apucă amiaza!, ne îndeamnă mama la treabă.

Pornesc încet spre fîntînă. După ce dau colţul grajdului, îmi pun găleata pe cap ca să-mi fac cască de neamţ. Ar încăpea patru capuri de-ale mele, nu unul. Un ﬁricel de apă mi se strecoară pe gît. Brrr! Am văzut mai demult un ﬁlm cu nemţi. La tanti Lucreţia, bineînţeles. Noi nu avem nici măcar curent electric. Vreau la oraaaaş!, strig eu în găleată. Eu strig, eu aud. Seara stăm la lumina lămpii. Sticla se afumă, mai ales cînd ﬂacăra e mică şi gazul prost. Treaba mea este să şterg sticla. Cu atenţie, să nu se spargă. Cînd am întrebat-o pe tanti Lucreţia cine şterge becurile la ea, a rîs de s-a prăpădit. Cică becurile nu se afumă niciodată. E bine să ai becuri. Nici la rînd la gaz nu trebuie să stai. Vreau la oraaaş!, strig eu în fîntînă. Beau o gură de apă. E groaznic de rece, afurisita! Cărăm apă pînă spune tata că ajunge. Apoi trecem la partea care nu-mi place deloc. Dar deloc-deloc. La călcat. Tata, mama şi cu mine ne suﬂecăm pantalonii şi trecem în călcătură. Costicuţă ne toarnă apă. Frămîntăm bălegarul cu picioarele. Parcă dansăm. Facem cîte patru cinci călcături în ﬁecare vară. Costicuţă aruncă dinadins apa ca să mă stropească. Atunci cînd nu mă vede decît el, îi arăt limba. Mama şi tata discută de-ale lor. Despre porc, vacă, oi, imaş, vreme, kile de lapte, gaz. Trebuie să călcăm pînă cînd bălegarul se face ca aluatul. Mă plictisesc cît şapte. Apa e tare rece, afurisita! Deşi e vară, simt că îmi îngheaţă picioarele. M-am înţepat într-o porcărie de băţ. Dau bălegarul la o parte de pe pulpă să-mi văd zgîrietura. Mama zice că, oricît ai alege, tot mai rămîn beldii. Tata îmi strigă să-i dau drumul mai departe, că nu-mi ies maţele pe acolo. A venit şi Sanda, soră-mea. E în cămaşă de noapte. Se uită fără să spună nimic, ca o staﬁe. Una mititică şi nepericuloasă. Un pui. Mama o trimite să se spele pe ochi şi să-şi bea laptele.

― Cred că e gata, zice tata, putem pune paiele.

Costicuţă desface un balot şi presară paie peste tot. Trebuie să le înfundăm cu piciorul. Să le amestecăm bine-bine. Eu mă gîndesc la dudul din fundul grădinii. Am un apartament secret acolo. I-am şterpelit mamei un ţol de cordele pe care l-am pus ca persan. Dacă mă prinde, iau o chelfăneală zdravănă. Din capete de ciucălăi mi-am făcut sticluţe cu ojă. N-am prea multe culori, că nici ciucălăii nu-s prea coloraţi. Din surcele mi-am făcut bigudiuri. Am găsit şi un ciob triunghiular de oglindă. O strachină de lut e chiuveta. E foarte frumos acolo. Mă gîndesc că n-am făcut curat de mult. Ar trebui să culeg scamele de pe jos şi să dau covorul cu oţet. Să şterg oglinda. O grămadă de treabă. Tot de acolo, de la înălţime, pot vedea dacă vin nemţii în sat. Pot da alarma. Pot anunţa şeful de post şi pot primi o decoraţie. Pot ﬁ un copil-erou. Tata ne anunţă că putem trece la tipărit. Pregătise terenul undeva într-o latură a casei.

― Dacă e nevoie, mai putem pune şi de-a lungul gardului, spune el.

Luăm boţuri de bălegar cu paie, nici prea mici, nici prea mari, şi facem un fel de turte. Eu le spun mămăligi. Le punem la soare, aliniate frumos, ca soldaţii. Nemţi sau sovietici, nu contează. Aşezăm boţul pe pămînt şi îl tipărim cu mîinile. Cam cum baţi pe cineva peste obraji cînd ţi-e drag. Soarele deja frige. Mi s-a înﬁerbîntat capul, mă doare spatele. Mă plîng cu voce tare.

― Dar la iarnă cui o să-i ﬁe cald? zice tata.

A venit şi Sanda la tipărit. Ea face mămăligile mai mici. Cînd le băgăm iarna în sobă, ştim care-s făcute de mine şi care de ea. Uneori le ghicim şi pe cele care-s făcute de tata. Îs mari şi cu degetele rămase ca desenate. Tata nu le netezeşte aşa frumos ca mama. Mie mi se par la fel ca baligile făcute de vacă pe drum. Le zic şi lor chestia asta şi-i întreb de ce nu le culegem aşa, gata făcute.

― Aşa să faci tu, cînd ăi ﬁ la casa ta, ripostează tata.

― Eu n-o să am nevoie de tezic, o să stau la oraş, spun ţîfnoasă.

După o zi de asta, dormim ca mieii.

Peste o săptămînă, trebuie să le întoarcem cu partea cealaltă la soare.

3

La atelier. Am o lună de cînd sînt la noul loc de muncă şi sînt convinsă că l-am prins pe Dumnezeu de-un picior. Faţă de ce roboteală am tras pînă acum, aici e ﬂoare la ureche, iar salariul e dublu. Trăiască nenea Andrei! A ştiut el ce-a ştiut, de s-a zbătut atîta să-mi obţină transferul aici. Deja m-am acomodat. Ştiu ce am de făcut şi am învăţat regulile. Chiar din prima zi, şefu’ mi-a zis:

― Cine are ciocu’ mic o duce ca-n rai cu mine, cine nu, zboară cu-n şut în fund. Nimic din ce facem noi nu trebuie să transpire dincolo de pereţii ăştia...

Şefu’ e un omuleţ uscat ca o scîndură, vorbeşte repede şi nu are astîmpăr. Se mişcă toată ziua ca titirezul. Duce şi aduce, face şi desface. Avem materie primă, avem comenzi, avem salarii. Cunoaşte toţi barosanii din oraş şi are o grămadă de pile la fabricile din ţară. Combinatul de la Galaţi ţipă că nu mai are tablă, iar el vine cu maşina plină. Nimeni nu ştie cum reuşeşte.

Sîntem în pauza de masă şi am ieşit pe bancă, la soare. În faţa atelierului e o boltă de viţă-de-vie. Cam rară, că e tînără. Cică nea Culidiuc a plantat butucii. Strugurii sînt pe cale să se coacă. De dimineaţă am tras tare, s-au făcut opt sute de colţare pentru Mobilă, aşa că după pauză frecăm menta. Cam aşa se întîmplă în ﬁecare zi, cînd nu se iveşte vreo urgenţă. Se aşază şi Sorin pe bancă. Sîntem cam de aceeaşi vîrstă, doar că el e venit de-un an. Din vorbă în vorbă, ajung să-l laud pe şefu’. El încuviinţează din cap. Apoi îmi povesteşte ce-a păţit cu fostul lui maistru.

Înainte de a ajunge aici, fusese la vopsitorie. Atmosfera era împuţită rău de tot. Nu numai din pricina diluantului, care te tehuia de cap, de, atunci cînd ieşeai, mergeai pe şapte cărări, degeaba te jurai la nevastă că n-ai băut, ci şi a colectivului. Se cîştiga puţin şi oamenii erau răi, se pîrau unii pe alţii. Maistrul era al dracului şi îi plăcea să ştie tot ce mişcă, aşa că-i încuraja să se dea în gît unii pe alţii. Şi-i mai plăceau şi peşcheşurile.

Prin faţa noastră trece nea Pancu, cu mîinile lungi şi ţepene pe lîngă trup, de zici că duce două găleţi cu apă.

Cine nu mergea cu cadouri putea ﬁ sigur că nu-şi putea lua din zilele libere de Paşte sau de Crăciun. El, Sorin, se ţinea tare. Nu-i dusese nici un capăt de aţă şi nici nu umblase cu vorba. Într-o bună zi, îi trimite vorbă că îl aşteaptă în birou. S-a dus Sorin, cu inima cît un purice. Maistrul fuma.

― Ce mai faci tu, Sorine, care e viaţa ta?

― Muncesc, toarşu’, ce să fac. Ca toată lumea...

― Uite, măi, băiatule, pe mine mă cam doare spatele, abia stau, vreau să te rog şi eu ceva...

― Spuneţi, toarşu’.

― Dă, te rog, o fugă pînă la alimentară şi ia-mi o sută de grame de salam, un pateu şi o pîine. Şi vezi şi de-o sticlă de vin, ceva mai bunişor…, a spus maistrul şi i-a întins pe birou o monedă de cinci bani.

Cu cinci bani nu puteai cumpăra nici o cutie de chibrituri. A strîns din dinţi şi i-a cumpărat măgarului tot ce ceruse. După ce i-a zvîrlit pe birou salamul şi toate alea, maistrul zice:

― Cum, băi, Sorine, dar rest nu ţi-a dat?

Atunci el a ieşit trîntind uşa.

Numai că povestea nu s-a terminat aici. Peste trei zile l-a chemat din nou, cu aceeaşi schemă. Dar n-a mai ţinut ﬁgura. Sorin, de data asta, nu s-a mai atins de bani. S-a abţinut să nu-l înjure şi a plecat. Din urmă, maistrul i-a trimis vorbă că-i dă două săptămîni să-şi caute de lucru, că, dacă nu, oricum i se găseşte o chichiţă şi este dat afară. Cum n-avea cui să se plîngă, mai ales că n-ar ﬁ crezut nimeni o asemenea năzdrăvănie, îşi pusese în funcţiune toate pilele şi ajunsese aici.

― Acu’ aproape că-mi vine să-i mulţumesc dobitocului, că altfel nu mă gîndeam să-mi iau tălpăşiţa de acolo, zice Sorin, rîzînd.

Strîngem resturile şi intrăm în atelier. Distracţia deja a început. Ca să treacă timpul, care joacă şeptic, care table, care moară. Numai nea Plugaru sudează, într-un colţ, la ceea ce pare să ﬁe o jardinieră. Cum dă cu ochii de Sorin, nea Ariton îl agaţă:

― Hai, bă, băiatule, că plînge zarurile după tine. Dintre mormolocii ăştia, nici unul nu mai vrea să joace cu mine.

Sorin îi ţine hangul:

― Nea Ariton, văd că matale ţi s-a făcut dor de-un marţ...

Încalecă amîndoi banca de ﬁer, pun cutia la mĳloc şi aşază piesele. Nea Pancu şi Costel îşi aduc scaunele, gata să chibiţeze.

― Ia uite-i, zice nea Ariton, vin ca ciorile la hoit... La jucat nu se bagă, dar la căscat gura îs premianţi.

― Băi, fraţilor, daţi careva drumul la maşini, că o să creadă lumea că stăm degeaba, strigă Radu, din celălalt capăt al atelierului.

Fiindcă sînt mai aproape, mă ridic şi deschid o freză, un polizor, o maşină de găurit şi strungul. Apoi mă duc şi trag zăvorul pe uşă.

Nea Hondrilă, un mucalit cu care s-au fript mulţi, stă cu nasul în rebus. Este singurul care îşi bate capul cu cuvintele încrucişate şi i s-a dus faima de ins deştept. Toate creioanele lui sînt roase la capăt, chiar zdrenţuite. Muşcă din ele ca din pîine.

― Fiţi atenţi aici, strigă el, care ghiceşte deﬁniţia asta are de la mine o sticlă de şampanie!

― Ia s-auzim! îi răspunde careva.

― E ca o ghicitoare. Costele, eşti atent?

― Dă-i drumul, s-o auzim.

― Cetăţean bronzat/ Mărunţel şi crăcănat...

Mă gîndesc, dar nu-mi trece nimic prin cap. Doar că seamănă cu „şerveţel vărgat, peste mare aruncat”, care este curcubeul.

― Ei? Care ia şampania?

― Din cîte, nea Hondrilă?

― Bună întrebare, din şase.

― Ţigan!

― Nu, băi, Radule! Şi-apoi, n-are decît cinci.

― Dai şi matale trei sferturi de şampanie, nu una întreagă.

― Haideţi să vă ajut. E un prenume... adică numele mic...

― E din calendar?

― Ei, na! Nu-i departe de noi...

― Crăcănat, zici? Mărunţel şi bronzat? Şi din şase... N-o ﬁ chiar Costel al nostru? zice Aurelia.

― Hai, fugi de-aici! protestează Costel.

― Bravooo, băi, bărbaţi, v-a luat o femeie şampania!

E drept, Costel al nostru are o paranteză de sar lejer iepurii prin ea. În plus, e şi cam negricios. Mi-e ciudă că nu mi-a trecut mie prin cap prima. Costel s-a supărat. Se ridică de pe scaun şi se duce să vadă rebusul:

― Ia, nea Hondrilă, arată-mi şi mie, unde scrie Costel acolo... Unde zice de mine?

― Costele, degeaba te superi, te-au dat ăştia la rebus, gata! rîde Radu.

― Uite-aici, îi arată nea Hondrilă, pătrăţică cu pătrăţică: C-O-S-T-E-L...

― Nu, dar aia cu cetăţean turmentat şi crăcănat unde scrie?

― Uite-aici: diminutiv de la Constantin. Aia cu cetăţeanul e de la mine...

― Păi, vezi, nea Hondrilă, zice Costel mulţumit, vezi că nu e? Oi ﬁ eu cu picioarele strîmbe, dar prost nu-s...

La table, atmosfera este încinsă. Nea Ariton pare să spumege, iar Sorin face circ. Pe margine se rîde zgomotos. Merg şi eu repede, să nu pierd spectacolul.

― Uite-aşa se dau babaroazele, nea Ariton, ﬁi atent aici, la băiatu’, zice Sorin, zornăind zarurile în mîinile împreunate, pe care le duce la urechea stîngă, apoi la urechea dreaptă, face un cerc prin aer, şopteşte ceva ca şi cum le-ar descînta, apoi le aruncă pe tablă. Patru-patru! Ce mai vrei? Ai văzut cum se face, nu?

― Extraordinar! exclamă nea Ariton. Băăă, tu ai mîncat rahat de mic cu ghiotura. Zău aşa!

― Pentru cine n-a făcut-o atunci, nu e tîrziu nici acuma, se bagă în discuţie nea Pancu, dar nea Ariton îl ignoră, ca şi cum n-ar ﬁ auzit nimic.

Din cîte văd, nea Ariton nu e într-o situaţie roz. Are nevoie de un zar mare să iasă din casa lui Sorin, altfel riscă un marţ. Învîrte zarurile în pumn, fără nici o schemă, şi le aruncă. Doi-unu. Îşi pune mîinile în cap, disperat.

― Şi doar ţi-am arătat cum se face, ce Dumnezeu! îl ia în balon Sorin.

― Eu zic să te laşi de meserie, Aritoane. Te duci frumuşel la Comisia Naţională a Jucătorilor de Table şi îţi pui demisia pe masă, semnat şi ştampilat.

― Ia te uită ce băiat grĳuliu eşti, Pancule! De ﬁecare dată mi-aduci ghinion cînd eşti pe-aproape...

― Da’ ştii de ce? Pentru că am o pisică neagră în buzunar aicea, iar în gînd tot zic: treişpe, treişpe, treişpe...

― Tare pontos eşti tu pe margine. Dar, cînd luai bătaie de la mandea, numa’ cu nasu-n fund stăteai, copt de supărare...

― Atunci era atunci, acum e acum.

― Băăi, la aşa zaruri, prost să ﬁi să nu cîştigi, pe cuvînt! se consolează nea Ariton. La troaca plină, şi scroafa-i gospodină.

― Ce zici, te mai tund o tură? întreabă Sorin, mişcîndu-şi umerii ca să se dezmorţească.

― Uite, ţi-l las pe Pancu, şamponează-l pe el. De să-i meargă fulgii, nu alta.

― Ce zici, nea Pancule?

― Eu zic că te joci cu focul, băieţaş! face nea Pancu, ridicîndu-se de pe scaun şi încălecînd banca metalică.