Shahrnush Parsipur, Zanan Bedun-e Mardan

Copyright © 1989 by Shahrnush Parsipur

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5048-4

ISBN PDF: 978-973-46-5049-1

ISBN print: 978-973-46-4682-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: (cc) by Andrea Taroni

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SHAHRNUSH PARSIPUR s-a născut în 1946 în Teheran. A urmat sociologia la Universitatea din Teheran, iar ulterior a studiat filosofia şi civilizaţia chineză la Sorbona. Întoarsă din Franţa înainte de a-şi termina studiile, în 1979, din cauza revoluţiei din Iran, a fost arestată în urma unei neînţelegeri şi a petrecut mai bine de patru ani în închisoare. Mai tîrziu a fost iarăşi încarcerată din pricina opiniilor sale disidente. A debutat cu povestiri, iar în 1976 i-a apărut cel dintîi roman, Cîinele şi iarna cea lungă. Scrierile sale au atras atenţia cercurilor literare din Teheran, iar în 1992 a fost invitată într-un turneu în America şi în ţări din Europa. La revenirea în Iran, a constatat că în ţară publicarea cărţilor sale fusese interzisă, aşa că s-a întors în Statele Unite, unde locuieşte şi în prezent.

Mahdokht

Grădina de un verde intens, cu ziduri din chirpici, se afla pe malul râului, cu spatele la sat. Pe o latură nu avea gard, hotar fiindu-i doar râul. În livadă creşteau cireşi şi vişini. Casa, pe jumătate ţărănească, pe jumătate modernă, avea trei camere. În faţa casei era un havuz plin de alge şi broaşte, împrejmuit de pietriş şi de câteva sălcii care se oglindeau în apă. După-masa, verdele-închis al havuzului intra într-o luptă mută cu oglindirea verde-deschis a sălciilor. Lucrul acesta o întrista pe Mahdokht, care nu suporta nici un fel de conflict. Era o fată naivă, care îşi dorea ca toată lumea, chiar şi toate nuanţele de verde de pe pământ, să convieţuiască în bună înţelegere.

— Desigur, e o culoare liniştitoare, şi totuşi…

Sub unul din copaci, chiar pe marginea havuzului, era o bancă ce mereu stătea să alunece în apă din cauza mâlului. Mahdokht se aşeza pe banca aceea şi privea cearta dintre copaci şi apă, precum şi albastrul cerului care, mai ales după-amiaza, domina întreaga adunare de nuanţe de verde şi se dădea drept „arbitrul divin“, aşa cum credea Mahdokht.

Iarna, Mahdokht îşi petrecea timpul tricotând sau visând să studieze franceza ori să plece într-un circuit turistic, şi asta pentru că iarna se respiră aer rece şi sănătos, în timp ce vara totul se încheie. Vara e plină de fum, de mizerie, de praf ridicat de maşini sau de oameni şi de tristeţea ferestrelor mari arzând în soare.

— La naiba, de ce nu pricepe nimeni că asemenea ferestre nu-s bune de nimic în ţara asta?

Vizitată de asemenea gânduri supărătoare, fusese nevoită să accepte invitaţia lui Houshang Khan, fratele ei mai mare, de a veni la grădină. Aici însă trebuia să suporte gălăgia copiilor, care ţipau toată ziua şi mâncau atât de multe cireşe, încât seara îi apuca diareea şi primeau iaurt ca să le treacă.

— E iaurt din sat.

— Da, e delicios.

Copiilor le era mereu frig şi erau palizi, deşi mâncau mai mult decât le trebuia, sau, cum spunea mama lor, „se îndopau“.

Mai demult, când era profesoară, domnul Ehteshami îi tot spunea:

— Domnişoară Parahami, puneţi vă rog acest caiet acolo… Domnişoară Parahami, sunaţi clopoţelul… Domnişoară Parahami, vorbiţi cu fata aceasta, eu nu înţeleg ce spune…

Domnului Ehteshami îi plăcea ca ea să fie responsabilă cu disciplina, iar el director. Nu era rău. Dar într-o zi domnul Ehteshami i-a spus:

— Domnişoară Parahami, n-aţi vrea să mergem împreună la cinema în seara aceasta? E un film bun.

Mahdokht a pălit. Nu ştia cum să răspundă la aşa o insultă. Ce-şi închipuia individul ăsta? Drept cine o lua? Şi, de fapt, ce voia? Acum înţelegea de ce, ori de câte ori domnul Ehteshami vorbea cu ea, celorlalte profesoare le îngheţa zâmbetul pe buze. Se gândeau la ceva, dar greşeau. Acum le va arăta tuturor cine este ea. Aşa că Mahdokht nu s-a mai dus la şcoală. Dar anul următor, când a aflat că domnul Ehteshami s-a căsătorit cu domnişoara Ataiy, profesoara de istorie şi geografie, a simţit că pieptul i se strânge atât de tare, încât s-a temut că inima îi va ţâşni afară.

— Problema mea e că tata a lăsat prea mulţi bani.

Într-adevăr, aşa era. În anul următor, a tricotat toată iarna pentru primii doi copii ai lui Houshang Khan, care abia începuseră să meargă. Zece ani mai târziu, tricota pentru cinci copii. Nu prea înţelegea de ce făceau atâţia copii.

— Nu-i vina mea, spunea Houshang Khan. Mi-s dragi copiii, ce pot să fac?

„Da, chiar aşa, ce-ar putea să facă?“

Văzuse de curând un film cu Julie Andrews. Logodnicul lui Julie era un austriac cu şapte copii pe care îi dirija de colo colo cu un fluier. La sfârşit s-a căsătorit cu Julie. Desigur, la început Julie voia să plece şi să se călugărească, dar apoi s-a hotărât să se mărite cu austriacul, pentru că urma să nască al optulea copil şi asta era soluţia cea mai bună, mai ales că veneau şi germanii şi totul se derula foarte rapid.

— Eu sunt ca Julie.

Avea dreptate. Era întocmai ca Julie. Era în stare să plângă un râu de lacrimi dacă vedea o furnică rănită. Hrănise patru câini vagabonzi şi-i dăruise paznicului de la şcoală paltonul ei cel nou. Pe vremea când era profesoară, fusese de trei ori la orfelinat prin programele de vizitare a centrelor publice şi de fiecare dată le dusese copiilor câteva kilograme de dulciuri.

— Ce copii buni!

N-ar fi deranjat-o ca unii dintre acei copii să fie ai ei. Ce-ar fi rău în asta? Ei ar avea mereu haine curate, n-ar mai sta cu mucii în gură şi n-ar mai folosi pentru „toaletă“ un cuvânt aşa de grosolan.

— Ce se va alege oare de ei?

Era o întrebare dificilă. Şi guvernul anunţa uneori la radio sau la televizor că această problemă trebuie neapărat rezolvată. Atât Mahdokht, cât şi statul erau foarte îngrijoraţi pentru soarta orfanilor. Oare cum ar fi dacă Mahdokht ar avea o mie de mâini şi ar putea tricota cinci sute de pulovere pe săptămână?

— Cu fiecare două mâini câte-o bucată, adică cinci sute cu toate cele o mie de mâini.

Dar omul nu poate să aibă o mie de mâini. În plus, Mahdokht iubea iarna şi-i plăcea să meargă să se plimbe în fiecare zi. I-ar lua cel puţin cinci ore să-şi pună o mie de mănuşi.

— Nu, nu… Cu cinci sute de mâini aş lua cinci sute de mănuşi şi le-aş pune pe celelalte cinci sute de mâini. Cel mult trei minute.

Astea nu sunt probleme reale, până la urmă se rezolvă. E responsabilitatea statului, care ar trebui să-şi dea seama că e nevoie de o fabrică de tricotaje.

Mahdokht îşi legăna picioarele în apa havuzului.

În prima zi când a venit în grădină, s-a dus pe malul râului şi a intrat cu picioarele în apă, dar a simţit că un sloi de gheaţă îi străpunge trupul şi a trebuit să iasă repede. Îi era teamă să nu răcească. Şi-a pus pantofii şi a pornit spre seră. Uşa serei era deschisă şi a simţit aerul umed, mai cald decât vara. Cu ani în urmă, domnul Ehteshami îi spusese că aerul din sere e cel mai bun de respirat, mai ales în timpul zilei, pentru că toate plantele produc oxigen. Totuşi, atunci când spunea el asta, în seră nu mai erau deloc plante, pentru că fuseseră mutate în grădină. Mahdokht înainta pe culoarul îngust al serei, cu ochii la ferestrele prăfuite. Apoi, zgomot de încleştare şi gâfâieli, ceva fierbinte şi arzător, miros de trupuri.

Lui Mahdokht i-a stat inima în loc. În capătul serei erau Fati, care la doar cincisprezece ani părea deja o femeie versată, şi Yadollah, grădinarul – chel, cu ochii roşii şi apoşi, atât de respingător, încât nici nu te puteai uita la el. Şi gâfâieli, gâfâieli, gâfâieli.

Lui Mahdokht i s-a întunecat privirea şi picioarele au început să-i tremure. S-a prins cu mâna de marginea traversei de lemn ca să nu cadă, însă nu putea să-şi ia ochii de la ei. A continuat să-i privească până au văzut-o. Individul a scos un ţipăt şi a încercat să se elibereze, dar nu putea. A început s-o lovească pe fată. Aceasta s-a uitat la Mahdokht şi a întins mâna spre ea. Mahdokht a ieşit în fugă din seră. Nu ştia ce să facă. Confuză, s-a dus spre havuz. Îi venea să vomite. S-a spălat obsesiv şi s-a aşezat pe marginea băncii.

„Ce să fac?“

S-a gândit să meargă să-i spună totul lui Houshang Khan şi soţiei lui, pentru că fata era în grija lor.

„Are doar cincisprezece ani, e revoltător!“

Cu siguranţă Houshang Khan i-ar da fetei o bătaie soră cu moartea şi ar alunga-o. Apoi fraţii ei ar omorî-o.

„Ce să fac?“

S-a gândit să-şi strângă repede bagajele şi să plece înapoi la Teheran. Tot ar fi mai bine decât să se chinuie în continuare.

„Şi apoi?“

Neştiind ce să facă, a fost nevoită să se întoarcă îngrozită spre seră. Fata tocmai ieşea împleticindu-se, cu chadorul pus pe dos. Avea faţa roşie şi zgâriată.

— Doamnă scumpă! s-a văitat ea, aruncându-se la picioarele lui Mahdokht.

„Scheaună ca o căţea“, şi-a spus Mahdokht.

— Şterge-o, mizerabilo!

— Nu, doamnă, pentru Dumnezeu, te implor! Fac orice pentru dumneata!

— Taci şi dă-te la o parte!

— Bată-mă Dumnezeu să mă bată! Dacă-i spuneţi mamei, mă omoară.

— Am zis eu că-i spun?

— O să mă ia de nevastă, jur! Vine chiar mâine la domnu’ să mă ceară.

A trebuit să-i promită că nu va spune nimic, doar ca s-o facă să se desprindă de picioarele ei, pentru că atingerea mâinilor fetei îi provoca fiori de dezgust. Fata s-a întors în casă poticnindu-se, iar Mahdokht a tras adânc aer în piept. Îi venea să plângă.

Trecuseră trei luni de atunci şi vara se apropia de sfârşit. Urmau să se întoarcă în oraş chiar în ziua aceea şi nimeni nu ştia de ce Yadollah, grădinarul, plecase pe neaşteptate.

— E foarte ciudat, se mira Houshang Khan. De sute de ori a spus cu gura lui că nu va pleca de aici.

A fost nevoit să aducă alt îngrijitor, pentru ca grădina să nu fie devastată în timpul iernii. Houshang Khan spunea că oricine poate să instaleze patru bănci pe malul râului şi să le închirieze vinerea cu treizeci de tumani unor persoane dubioase. Toată lumea i-a dat dreptate lui Houshang Khan.

Din fundul grădinii se auzea râsul zgomotos al fetei. Îi dusese pe copii la joacă, dar cine ştie ce jocuri îi învăţa? Mahdokht măsura camera cu paşi furioşi şi lovea cu pumnii în perete şi uşă. Îşi făcea griji pentru copii.

„Ah, de-ar fi rămas gravidă, ca s-o omoare!“

Ar fi convenabil dacă fata ar fi rămas însărcinată. Atunci, toţi fraţii s-ar năpusti asupra ei şi ar stâlci-o în bătaie. Ce bine-ar fi! Nu i-ar mai strica pe copii.

Dintr-odată, şi-a spus: „Virginitatea mea e ca un copac“.

Brusc a simţit nevoia să se privească în oglindă. Trebuia să-şi vadă chipul în oglindă.

„Poate de aceea sunt verde.“

Faţa ei avea o nuanţă măslinie care bătea spre galben. Sub ochi avea o mulţime de pliuri, iar fruntea îi era străbătută de o venă care ieşea mereu în evidenţă. Domnul Ehteshami îi spusese mai demult:

— Ce rece sunteţi, ca de gheaţă.

„Nu, nu ca gheaţa“, şi-a spus. „Sunt un copac.“

S-ar putea planta chiar ea în pământ.

„Bun, nu sunt sămânţă, sunt copac. Trebuie să mă plantez.“

Cum ar putea să-i spună asta lui Houshang Khan? Ar fi vrut să-l ia deoparte şi să-i spună: „Frăţioare, hai să discutăm prieteneşte. După cum ştii, puloverele se tricotează în fabrici“. Dar dacă ar aduce vorba de tricotat, ar fi nevoită să-i povestească şi despre cele o mie de mâini. Era imposibil să-i explice aşa ceva, Houshang Khan n-ar înţelege niciodată. Cum ar putea să-i spună că, atâta timp cât există mii de fabrici care fac pulovere, nu mai este nevoie ca ea să tricoteze?

Păi, nu avea de ales. Mahdokht îşi dorea să rămână în grădină, să se planteze acolo la începutul iernii. Trebuia să întrebe un grădinar care e cel mai potrivit moment pentru plantarea lăstarilor. Ea nu ştia, dar nu conta. Va rămâne şi se va planta. Poate se va transforma în copac. Voia să crească pe malul râului, să aibă frunze mai verzi decât mâzga de alge şi să se ia la întrecere cu apa din havuz. Ar avea o mulţime de mlădiţe care s-ar răspândi peste tot. O livadă plină de Mahdokht. Vor fi nevoiţi să scoată toţi cireşii şi vişinii pentru ca Mahdokht să poată creşte. Şi Mahdokht ar creşte. Ar scoate mii şi mii de lăstari. Ar acoperi întreaga lume, pământul s-ar umple de copaci Mahdokht. Americanii ar cumpăra lăstarii ei şi i-ar duce în California sau în alte regiuni, mai reci. Sigur ar greşi numele pădurii de Mahdokht şi i-ar spune „Mahdokt“. I-ar tot pronunţa aşa numele până ar ajunge „Meduk“ în unele zone, sau „Maduk“ în altele. Şi peste patru sute de ani lingviştii ar purta polemici aprinse despre etimologia numelui ei şi-ar stabili în cele din urmă că ambii termeni provin din aceeaşi rădăcină, şi anume „Madik“, de origine africană. Dar apoi biologii i-ar contrazice, spunând că un copac de climă rece nu ar putea creşte în Africa.

Mahdokht a început să-şi lovească repetat capul de perete, până a izbucnit în lacrimi. Printre hohote de plâns, s-a gândit ca anul acela trebuie neapărat să facă un tur al Africii. Voia să meargă acolo şi să devină un arbore tropical. Îşi dorea asta din toată inima şi întotdeauna dorinţele inimii sunt cele care aduc oamenii în pragul nebuniei.

Faezé

După multe zile de şovăială şi reflecţii, în data de 16 august 1953¹, la ora patru după-amiaza, Faezé a luat în sfârşit o hotărâre. Tăcerea nu mai avea nici un sens. Dacă mai aştepta mult, totul urma să se ducă de râpă. Trebuia să-şi apere drepturile. Dar, în ciuda puterii interioare care o anima, i-a luat o oră întreagă să se îmbrace. Şi-a pus ciorapii fără grabă, apoi a îmbrăcat o bluză şi o fustă de vară, din pânză. În tot acest timp, şi-a spus de câteva ori că poate şi Amir Khan va fi acolo. Gândul la Amir Khan îi făcea tot trupul să ardă. Dacă Amir Khan va fi acolo, cu siguranţă îi va fi greu să spună tot ce avea de zis. Nu va fi în stare să scoată nici un cuvânt, va fi nevoită să ţină totul ascuns mai departe în adâncul sufletului şi va cădea iar pradă şovăielii şi frământărilor. De fiecare dată când se hotărâse să vorbească, s-a întâmplat ceva care a oprit-o, aducând-o iar la frământări şi şovăieli.

Pe când se pudra în faţa oglinzii, şi-a spus: „Îmbătrânesc“. Avea douăzeci şi opt de ani şi două luni. Nu era bătrână, desigur, doar cam ofilită.

Şi-a pus pantofii, şi-a luat geanta şi a coborât scările. Bunica stătea pe bancă în curte şi privea havuzul. Păcănitul tocurilor lui Faezé i-a distras atenţia. A întrebat-o:

— Pleci în oraş?

— Da!

— Nu-i o idee bună. E zarvă peste tot.

Radioul vecinilor era pornit şi gălăgia se auzea până în curtea lor. Faezé a ezitat. Bunica avea dreptate.

— Măcar pune-ţi chadorul! a sfătuit-o bătrâna.

Faezé s-a întors sus fără să spună un cuvânt. A scos de sub celelalte haine chadorul negru pe care-l purta în zilele de doliu şi l-a îmbrăcat în faţa oglinzii. Bucăţile mari de material îi dădeau o înfăţişare colţuroasă, diformă. Dacă Amir Khan va fi acolo, sigur o va lua peste picior. De obicei n-o deranjau tachinările lui Amir, însă nu în chestiuni de genul acesta. Era plăcut când glumea cu ea şi o întreba de ce nu se mărită, dar n-ar fi frumos dacă ar fi râs pe seama chadorului ei negru. Poate ar face-o să plângă. N-ar fi bine să se smiorcăie în faţa lui Amir Khan. Oricum, nu avea de ales, aşa că a coborât din nou scările, de data aceasta cu chadorul pe ea. Bunica nu i-a mai zis nimic. Trecuse demult vremea în care dădea ordine celor din jur.

A ieşit în stradă. Din depărtare se auzea larma demonstraţiilor, dar, găsindu-se pe o străduţă lăturalnică, a dat repede de un taxi. S-a urcat în maşină şi i-a spus şoferului:

— Strada Sezavar.

Şoferul a privit-o prin oglinda retrovizoare şi a pornit motorul.

— Nu vă e teamă? a întrebat-o. E foarte mare agitaţie.

— N-am de ales.

— Va trebui să ocolesc puţin. N-o pot lua pe străzi principale, e periculos.

— Nu-i nimic.

Şoferul a luat-o pe străzi lăturalnice. La o intersecţie, circulaţia se blocase. Un bărbat stătea în mijlocul străzii şi făcea semn maşinilor să oprească. Brusc, bărbatul a sărit pe trotuar şi s-a îndepărtat în mare viteză. Îl urmărea cineva. A cotit pe o alee şi s-a făcut nevăzut. Maşinile au demarat în trombă. Un alt bărbat a sărit pe portbagajul taxiului în care se afla Faezé şi a început să lovească geamul cu un cuţit. Faezé nu s-a uitat la el. Îşi îngropase capul în poala fustei. Dintr-odată i-a părut rău că ieşise din casă. Şoferul a pus o frână bruscă şi Faezé s-a lovit puternic cu capul de scaunul din faţă. Maşina a pornit apoi în viteză şi Faezé a fost proiectată cu o smucitură de bancheta din spate. Bărbatul a fost aruncat de pe portbagaj şi a căzut pe jos.

— V-am spus că e periculos! a strigat şoferul. Mie mi-a ajuns pe ziua de azi!

Faezé nu i-a răspuns.

— La naiba! a continuat el. Aşa-mi trebuie dacă-mi bag nasul unde nu-mi fierbe oala. Nevastă-mea mi-a zis de zece ori să nu ies din casă.

Faezé nu i-a răspuns. Nu-i plăcea cum o privea întruna în oglinda retrovizoare. Abia aştepta să coboare.

În sfârşit au ajuns la destinaţie. I-a întins şoferului o bancnotă de doi tumani. Atingerea mâinii lui i-a provocat o repulsie atât de puternică, încât, fără să mai aştepte restul, a deschis portiera şi a ţâşnit afară din maşină.

Casa era chiar la stradă. Şi aici se auzea hărmălaia din depărtare. Faezé a sunat la uşă. După două minute care i s-au părut insuportabil de lungi, Aliyé a deschis, somnoroasă.

— Dormeai la ora asta? Halal să-ţi fie!

Aliyé a salutat-o şi s-a dat la o parte ca să-i facă loc să intre.

— Mounes e acasă? a întrebat Faezé.

— Da, este.

— Unde?

— Probabil în camera de zi.

Faezé a pornit spre camera de zi. La primul pas, şi-a spus „este“, la al doilea „nu este“ şi tot aşa până a ajuns la uşă. Era al cincilea pas. A spus „este“ şi a deschis uşa. Mounes stătea singură în faţa radioului şi asculta cu atenţie. Amir Khan nu era acolo. Faezé s-a gândit că probabil e la etaj şi doarme.

— Bună! a salutat vizitatoarea.

Chipul lui Mounes s-a luminat.

— Ce surpriză! Ce mai faci, draga mea? Parcă nu ne-am fi văzut de-un car de ani!

În timp ce vorbea, Mounes s-a ridicat agale de la locul ei şi a dat mai încet sonorul radioului.

— Chiar că nu ne-am văzut de mult! Dar nici tu n-ai mai dat măcar un semn de viaţă, pentru Dumnezeu!

Fetele s-au sărutat, murmurându-şi politeţuri şi gratulându-se cu amabilităţi, apoi s-au aşezat lângă radio.

— Eşti singură? a întrebat Faezé.

— Da, draga mea, sunt singură. Ceilalţi au plecat la Mashhad.

— De ce nu mi-ai spus?

— De două zile au plecat.

— Şi Amir Khan ce face?

— Nu e aici, e la muncă.

— Vai, dar nu-i de mers la muncă în toată agitaţia asta!

— Când iese din casă, spune că merge la muncă. Altceva nu ştiu.

— Hm, ce neobişnuit…

— Neobişnuită e frumuseţea ta!

— Ei, mă măguleşti cu aşa complimente!

— Nu-i nici un compliment! Vorbesc serios. Vrei un ceai?

— Mulţumesc! Numai dacă nu e prea mare deranjul…

Mounes s-a ridicat să trimită după ceai, iar Faezé a închis radioul, ca să nu le stânjenească discuţia. Nu putea risca una ca asta, nu după atâtea amânări şi zbucium sufletesc. Mounes s-a întors în cameră şi s-a aşezat în faţa lui Faezé fără nici un cuvânt. Faezé citise undeva că oamenii cu faţa rotundă sunt proşti din naştere. Când a citit asta, s-a repezit imediat la oglindă să-şi cerceteze chipul, deşi ştia foarte bine că nu e rotund. Chiar i se spusese de mai multe ori că are o faţă prelungă, ca de cal. Mai ales bunica îi zicea asta, pe tonul acela al ei atât de înţepător, că-i mai simţeai usturimea şi după ani de zile. Cu toate acestea, fugise la oglindă şi se privise cu atenţie, ca să se asigure că nu face parte din tagma proştilor. Din acel moment, se obişnuise să judece oamenii după forma feţei. Amir avea o faţă pătrăţoasă cu bărbie proeminentă, dar Mounes se născuse cu faţa rotundă. Rotundă-rotundă. Arăta ca o combinaţie între luna plină şi un ou. Aşadar, de mai bine de zece ani, Faezé era convinsă că Mounes e proastă, deşi o depăşea cu cel puţin zece ani. Cu toate acestea, a continuat să fie prietenă cu Mounes, pentru că avea unele calităţi ce au făcut ca legătura lor să dureze. Amir intrase în peisaj de un an-doi. Acum venea să-i viziteze nu doar ca s-o vadă pe Mounes, ci şi în speranţa de a-l întâlni pe Amir Khan. Uneori se gândea că dacă faţa lui Mounes ar fi fost puţin mai prelungă, i-ar fi venit între timp ideea să-i aranjeze măritişul cu Amir Khan. Îşi spunea de multe ori: „Biata fată, oare de ce are faţa atât de rotundă?“.

Aliyé a adus ceaiul în cameră şi au început să soarbă din ceşti. Mounes se uita din când în când spre radio. Deşi era mai în vârstă şi se afla în propria casă, n-avea curajul să-l deschidă. În cele din urmă, a întrebat:

— E agitaţie mare în oraş?

— Da, e nebunie.

— Amir Khan m-a prevenit să nu ies din casă. A zis că-i moarte de om afară.

— Are dreptate. Unu’ a sărit pe taxiul în care eram.

Ca să nu lase discuţia să divagheze, Faezé a întrebat:

— Ai văzut-o pe Parvin în ultima vreme?

— Nu, n-am mai văzut-o de o lună.

— De ce nu?

— Păi, ultima dată când am văzut-o avea copilul bolnav. Zicea că are pojar şi că e mai bine să nu vină nimeni în vizită, să nu se împrăştie virusul.

— Mai bine că n-ai văzut-o.

Mounes s-a uitat la Faezé pe sub gene. Faezé aştepta ca Mounes să spună ceva, pentru a putea continua cu ce avea ea de zis, dar femeia stătea fără să scoată vreun cuvânt, fixând cu ochii modelul covorului. Faezé a fost nevoită să reia tot ea discuţia:

— În viaţa mea n-am văzut pe cineva mai neobrăzat ca ea!

De data aceasta, Mounes i-a aruncat o privire plină de uimire.

— De ce spui asta?

Avea un ton plin de inocenţă. „Ah, Doamne, ce bine-ar fi să n-aibă faţa aşa de rotundă!“, şi-a spus Faezé în gând, continuând apoi cu voce tare:

— E o mizerabilă. E groaznic când află omul asemenea lucruri după o prietenie de zece-cincisprezece ani. Dar e o prefăcută şi nu s-ar da înapoi de la nici o mârşăvie.

Mounes o privea înfiorată.

— Dar ce-a făcut? Vrea să divorţeze?

— Oh, nu… Le-a făcut pe toate, în afară de divorţ. Mizerabila! Vai de bietul frate-meu!

Mounes a strâns din buze cu sfială. Cuvintele lui Faezé îi stârniseră curiozitatea. Se cufundase în gânduri şi încerca în zadar să-şi dea seama care ar putea fi cauza purtării scandaloase a lui Parvin. O întâlnise pe Parvin mai mult în casa lui Faezé, la petreceri, înmormântări sau alte evenimente. Ajunseseră oarecum prietene şi Mounes n-avea ce-i reproşa.

Mounes continua să se uite fix la Faezé, aşteptând să-i explice în ce consta josnicia lui Parvin. Ochii lui Faezé au început să se înroşească, apoi fata a izbucnit în plâns. Sclipirea lacrimilor ei s-a răsfrânt în ochii lui Mounes, care a început la rândul ei să plângă. Aşa era întotdeauna. Ori de câte ori cineva plângea în faţa lui Mounes, o făcea şi pe ea să plângă. Nu ştia nici ea de ce mereu se întâmpla aşa.

— Nu plânge, te rog! a implorat-o pe Faezé, printre suspine. Ce s-a întâmplat?

Faezé scotocea după o batistă, fără succes. În cele din urmă, şi-a şters ochii cu colţul chadorului, care acum îi stătea în dezordine.

— De-ai şti ce drăguţă am fost cu ea! Crezi c-ar fi avut parte de atâta fericire dacă nu eram eu? De anul trecut au început certurile cu fratele meu. Numai din vina ei. Idioata şi-a strâns boarfele şi s-a dus la maică-sa. Ce femeie cu un dram de bună-cuviinţă ar face aşa ceva? Şi cine crezi că i-a împăcat? Biata de mine! Am dat o masă pe care o pomeneşte încă tot oraşul. I-am dat măcelarului doi tumani bacşiş ca să-mi aleagă cele mai bune bucăţi de carne. Am făcut tocană cu vinete, tah-chin² şi kebap de pui. Şi ce mai kebap! L-am marinat în suc de lămâie cu mentă şi condimente şi-am stat o oră jumătate în curte ca să-l rumenesc. Am făcut iaurt şi spanac. Şi crezi că mi-a fost uşor să găsesc roşii? L-am pus pe subofiţerul Sarvbala să cumpere băutură, ca să aibă tatăl ei ce da pe gât.

Faezé a strâns din buze, de parc-ar fi vrut să-şi stăvilească amărăciunea care o năpădise. Mounes o privea cu ochii mari.

— Şi-apoi ce s-a întâmplat?

— Ce să se întâmple? Ai fi zis că le-am organizat a doua nuntă. Am trimis-o înapoi la casa fratelui meu. Apoi, după vreo două luni, secătura a zis că vrea să se revanşeze, dar de fapt urmărea să-mi terfelească munca. A dat şi ea o masă într-o seară şi a pregătit mâncare europeană. A aruncat nişte bucăţi de piele tăbăcită pe-un platou şi cică ne servea friptură. Ha! De parc-am fi fost nişte ţărănoi lipsiţi de gust! Mi-am dat seama atunci că mă duşmăneşte. Mi-am zis că dacă vrea război, o să-i arăt eu unul de-o să-l ţină minte cât o trăi.

— Mie nu mi-a zis niciodată că vrea război cu cineva, a intervenit Mounes.

— Păi ce-ar putea să spună? Că vrea să facă pe grozava pe socoteala mea? De când mă ştiu, oricine a gustat din mâncarea mea s-a minunat ce bună e. Cum îndrăzneşte parvenita asta să se pună cu mine? Crede că nu mă prind ce hram poartă? Lupul îşi schimbă părul, dar năravul ba, nu-i aşa?

— Aşa-i.

— Bun, m-am dus şi-am cumpărat o carte de bucate. Cine ştie să facă tah-chin ca mine poate să facă friptură şi din cauciuc. Pe toate le-am învăţat.

— Sigur că da. Nici nu-i greu, în fiecare dimineaţă sunt la radio emisiuni care te-nvaţă să găteşti.

— Tocmai asta voiam să demonstrez şi eu! Aşa c-am dat iar o masă.

— Când?

— Luna trecută. I-am chemat pe toţi la o cină cu mâncare europeană. M-am dus iar la măcelar şi i-am dat cinci tumani bacşiş ca să-mi taie opt bucăţi din cel mai bun muşchi, câte o bucată de persoană. Am cumpărat mazăre franţuzească, fasole verde, roşii, cartofi. Am făcut orez cu fasole şi salată. Am mai făcut iaurt şi spanac. Vai, dragă, am făcut un sos pentru friptură, să te lingi pe degete! Am luat din piaţă cele mai mari piersici şi nectarine, plus vişine şi cireşe. L-am trimis iar pe subofiţerul Sarvbala să cumpere băutură şi-am pus-o într-o carafă, am umplut cu gheaţă bolul de cristal al bunicii şi-am pus carafa în mijloc.

— De ce? a întrebat-o Mounes, privind-o cu admiraţie.

— Ca să rămână băutura rece, i-a răspuns Faezé zâmbind.

— Ce interesant!

— Da, de-ai fi fost şi tu să vezi…

— Păi de ce nu m-ai invitat?

— Amir Khan era plecat la Shiraz. M-am gândit ca nu te puteai întoarce acasă singură, seara.

— Aha.

— Bun, au mâncat de-şi lingeau degetele, toţi m-au complimentat. Secătura aia murea de ciudă, se făcuse roşie ca racul.

— Parvin?

— Da, normal, cine altcineva? Şi ştii ce-a făcut atunci?

— Ce?

— Nu s-a lăsat. Mi-a spus „Dragă Fowzi“… Auzi, nesimţita, m-a luat cu nume de alint! Ce, o doare gura să spună „Faezé“? Mi-a spus „Dragă Fowzi, nu se pune sos pe filet mignon“. Şi-a zis-o cu voce tare, s-audă tot cartierul.

— Nu mai spune!

— Nici nu-ţi imaginezi cum m-am simţit. Am întrebat-o ce autoritate a stabilit că nu se pune sos pe filet mignon. Întâi mi-a zis că a auzit la radio. I-am răspuns că eu am luat reţeta dintr-o carte şi atunci a zis că şi ea a citit într-o carte. I-am zis că sigur cartea aia e o porcărie. Din păcate, s-a găsit frate-meu să se amestece: „Nu contează dacă se pune sau nu sos, e delicios oricum“. Individa s-a bosumflat că frate-meu mi-a luat apărarea şi a rămas îmbufnată până am terminat de mâncat.

Mounes părea atât de captivată de subiect, încât Faezé s-a văzut nevoită să adauge nişte înflorituri.

— A fost ţâfnoasă tot restul serii, până când bărbaţii s-au dus pe terasă. Ea a rămas, cică să mă ajute să strâng masa.

Faezé a tăcut, strângând buzele. Nu şi-a mai putut opri lacrimile, care au început să i se prelingă pe obraji.

— Nu plânge, te rog! a implorat-o Mounes, ea însăşi cu ochii în lacrimi.

Faezé a continuat:

— Pe când strângeam masa, individa mi-a zis: „Una care se tot lipeşte de Faty pe hol ar face mai bine să-şi petreacă timpul gândindu-se la perdeaua virginităţii ei, nu la gătit“.

Lacrimile se rostogoleau pe faţa lui Faezé şi-i cădeau pe fustă. Mounes o privea cu ochi umezi şi rotunzi de uimire.

— Cine e Faty?

— Nenorocitul de frate-său. Un jeg de om, zici că-i scos din hazna. Adică, eu şi Faty… Îţi spun, mi-a sărit ţandăra. Întâi am vrut s-o plesnesc, să-i sară dinţii din gură, să-i dau o lecţie pe care să n-o uite toată viaţa. Dar era şi frate-meu acolo, aşa că m-am gândit mai bine. Mi-am zis că dacă ea s-a luat de mine, mă iau şi eu de ea. I-am spus: „Unu’ la mână, doar Moartea s-ar atinge de frate-tău, cu mutra aia a lui. Doi la mână, virginitatea nu-i o perdea, e-un orificiu. Ai făcut trei copii şi nu ştii măcar atâta lucru? Şi îndrăzneşti să mai vorbeşti oamenii pe la spate“.

Mounes nu mai plângea. O privea uimită pe Faezé.

— I-am spus că dacă-şi mai deschide o dată gura aia mizerabilă şi mai spune aşa tâmpenii, o fac bucăţi. Noroc că nenorocita îi ştie de frică lui frate-meu şi şi-a-nchis pliscul.

Mounes privea tăcută florile de pe covor. Faezé şi-a şters lacrimile şi se uita scrutător la ea, urmărindu-i expresia feţei. A continuat:

— E o viperă şi nu se va lăsa până nu muşcă, ştiu asta. Acum dă târcoale şi-mi terfeleşte numele. Dar nu-mi pasă. Cine are conştiinţa curată n-are de ce să se teamă. Dar m-a înfuriat aşa de tare, c-am vrut să mă duc la doamna Mahjabin să-mi iau certificat de virginitate, să-l înrămez şi să-l agăţ pe perete în camera mea, ca să-l vadă şi să crape de ciudă.

Mounes privea în continuare covorul fără să scoată un cuvânt. În cele din urmă, a spus:

— Virginitatea e o perdea, aşa mi-a zis mama. Dacă o fată sare de la înălţime mare, se poate rupe.

— Cum poţi să spui aşa ceva? E-un orificiu. E îngust, apoi se lărgeşte.

— Oh…

Mounes a pălit. Faezé s-a uitat lung la ea.

— S-a întâmplat ceva?

— Nu, nimic. Dar trebuie să fie o perdea.

— Nu, draga mea. Am citit despre asta. Ştii că citesc mult. E-un orificiu.

Chiar atunci a intrat Aliyé, aducând fructe, urmată aproape imediat de Amir Khan, un bărbat îndesat. Faezé l-a salutat cu sfială. Amir le-a răspuns la salut şi s-a aşezat într-un fotoliu.

— E mare nebunie în oraş, a zis el. Să nu ieşiţi din casă.

A observat apoi ochii roşii ai fetelor.

— Ce s-a întâmplat?

— Nimic, a răspuns Mounes.

Privirea lui Amir Khan a devenit mai aspră. S-a încruntat.

— Am întrebat ce s-a întâmplat.

— Stăteam şi noi de vorbă, a spus Faezé.

— Şi-atunci de ce-aţi plâns?

— Doar suntem fete…

Amir Khan a zâmbit imperceptibil.

— Bun, eu plec acum, a anunţat Faezé.

— Unde? a întrebat Amir. E-o nebunie afară de nu se mai înţelege om cu om.

— Trebuie să plec, se face târziu.

Amir Khan ar fi vrut să-i spună să rămână, dar nu se putea. Familia ei s-ar fi îngrijorat.

— Vă duc eu, a propus el. Aţi fost foarte amabilă să ne vizitaţi, dar o femeie n-ar trebui să iasă din casă într-o zi ca asta.

— Nu-i chiar aşa de rău, Amir Khan.

Bărbatul s-a încruntat.

— Nici n-are sens ca o femeie să iasă din casă. Locul femeii acolo e, lumea de afară e a bărbaţilor.

Faezé n-a răspuns. Nu făcea să-l contrazică pe Amir Khan. Mai bine să lase lucrurile să meargă de la sine. Cel puţin se liniştise în privinţa lui Parvin, care nu mai avea cum să-i încurce socotelile. Era bucuroasă că i-o luase înainte.

Amir Khan s-a ridicat ca s-o ducă pe Faezé acasă înainte să se întunece. Fata era încântată că vor petrece un timp singuri.

— Nu-i aşa de periculos dacă ocolim pe străzi lăturalnice. La fel mi-a zis şi taximetristul.

1. În data de 19 august 1953 guvernul iranian condus de Mohammad Mosaddegh a fost răsturnat în urma unei lovituri de stat orchestrate de serviciile secrete americane şi britanice. Zilele care au precedat căderea guvernului au fost marcate de manifestaţii violente în Teheran şi în marile oraşe ale Iranului (n.tr.).

2. Budincă de orez cu diferite tipuri de carne, în straturi (n.tr.).