Irfan Orga, Portrait of a Turkish Family

© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4416-2

ISBN PDF: 978-973-46-4417-9

ISBN print: 978-973-46-4143-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : Albrecht Dürer (1471‑1528), Familie orientală (1496)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IRFAN ORGA (1908-1970) s-a născut într-o familie turcă înstărită, care însă a fost ruinată de Primul Război Mondial. A intrat în Forţele Aeriene turce, dar a fost silit să emigreze din cauza unei legi care le interzicea membrilor armatei să se căsătorească cu cetăţene străine. Stabilit în Anglia, şi-a cîştigat o anumită celebritate literară după publicarea Portretului unei familii turceşti şi a unui al doilea volum, The Caravan Moves On, în anii 1950.

Soţiei mele, Margarete, cu dragoste

Capitolul 1

Faceţi cunoştinţă cu familia

M-am născut în Istanbul, pe 31 octombrie 1908. Eram cel mai mare dintre fraţii mei, mama avînd 15 ani şi tata 20 la momentul naşterii mele. Casa noastră se afla în spatele Moscheii Albastre, cu vedere spre Marea Marmara. Era aşezată la colţul unei fundături, fiind despărţită de mare numai de un zid scund de piatră. Era un loc verde şi liniştit, cu o moschee micuţă alături, şi printre amintirile mele cele mai timpurii se numără sunetul cald şi neîntrerupt al Mării Marmara şi ciripitul păsărilor prin grădini. Casa noastră era mare, din lemn, vopsită în alb, cu obloane verzi şi balcoane cu zăbrele în faţă şi-n spate. Era a bunicului şi a bunicii, şi noi locuiam acolo împreună cu ei.

Privind în urmă, mi se pare că întreaga mea copilărie timpurie se leagă de sunetul mării şi de vocile părinţilor şi bunicilor, cum stăteau şi luau micul dejun pe terasa care dădea înspre grădini. Şi acum simt mulţumirea aceea de a mă trezi dimineaţa în camera joasă şi însorită, plină de lumina albă ce se reflecta din mare; încă mai aud vag zgomotele gospodăreşti din bucătărie şi rîsul ascuţit, înăbuşit al bucătăresei noastre de culoare. Mă furişam din pat, caraghios în cămaşa mea de noapte de modă veche, îmi rezemam capul de barele de protecţie din fier de la ferestre şi-i strigam pe ceilalţi membri ai familiei aflaţi jos. Strigătul acesta al meu era, pentru tata, semnul că trebuia să pună deoparte şervetul şi să-mi strige că vine. O zbugheam înapoi în pat, chicotind puţin de nerăbdare, căci ştiam că sînt un membru important al familiei, iar pentru mine fiecare zi începea cu mine dîndu-i deoparte tatei şervetul la micul dejun, cu paşii lui alergînd pe trepte şi apoi cu el aruncîndu-mă în sus de mai multe ori, în ţipetele mele de spaimă şi încîntare. Dar era o spaimă căreia nu-i puteam rezista şi ziua mea nu începea aşa cum ar fi trebuit dacă tata omitea această joacă fermecătoare. Apărea şi İnci, atrasă de rîsetele mele, cu ochii ei negri rotindu-se pe chipul smead şi cu gura schimonosită de rîs. İnci, neagră ca un tăciune, mi-a fost doică şi, deşi avea doar 13 ani, răspundea de mine în totalitate.

Era fiica lui Feride, menajera casei, şi se născuse la Istanbul, pe vremea cînd taică-său era servitor în palatul sultanului. După moartea lui, bunica mea le-a adus pe ea şi pe mama ei în casa noastră şi după naşterea mea Inci mi-a fost alocată mie. O iubeam foarte mult şi nu-mi puteam imagina viaţa fără ea. Era mereu binedispusă şi mă făcea să hohotesc de rîs cînd se holba la mine sau se strîmba. Chiar şi atunci cînd eram mai irascibil decît de obicei, ţipînd la ea sau bătînd din picioare cu furie, ea rămînea binedispusă, doar administrîndu-mi scurt şi tare o palmă acolo unde durea mai rău şi lăsînd să-mi treacă nazurile de la sine.

Odată cu sosirea lui Inci, în fiecare dimineaţă tata mă punea în picioare, spunîndu-mi să fiu băiat cuminte, mîngîia părul creţ al lui Inci şi apoi ne lăsa. İnci şi cu mine ne priveam solemn unul pe altul cîteva clipe, apoi ea începea să facă grimasele ei caraghioase, să-şi scuture şoldurile plate şi izbucneam amîndoi în rîs, iar eu alergam spre ea, întinzîndu-i braţele. Începea să mă îmbrace, iar spălatul era o luptă lungă. Mă lua bărbăteşte sub braţul ei şi mă ţinea deasupra ligheanului de ceramică puţin adînc, acoperindu-mi faţa şi gîtul cu clăbuci de săpun – care de obicei îmi intrau în ochi. Şi-n tot acest timp eu loveam aerul cu picioarele, luptînd fără sorţi de izbîndă să mă eliberez. Pieptănatul era următoarea tortură pe care trebuia s-o îndur. Aveam nişte cîrlionţi groşi, de care mama era tare mîndră şi încîntată, ca şi İnci, atunci cînd erau aranjaţi, dar aranjarea lor era întreruptă de urletele mele de furie şi de supărare şi de îndemnurile lui İnci de-a sta locului şi de-a o lăsa să-şi termine treaba. În cele din urmă, după ce părul meu, spre mulţumirea ei, era aranjat, ne holbam unul la altul, în timp ce pielea capului încă mă ustura de la pieptănat şi ochii îmi erau încă roşii de la săpun. Era o luptă zilnică, o parte la fel de importantă din existenţa mea ca şi sunetul mării sau sărutul tatălui meu, şi în cinci minute era dată cu totul uitării, iar eu coboram scările dansînd în faţa lui İnci, ca să-i văd pe mama şi pe bunici. Sărutul mamei era ca o pecete pentru o zi perfectă. Tot ce se întîmpla înainte de asta – trezirea într-o cameră plină de lumină, tata care mă arunca în sus, lupta mea cu İnci – nu era altceva decît prologul dulce la sărutul mamei. Un sărut răcoros şi uşor, care păstra în el un parfum de trandafiri.

Era foarte frumoasă. Un păr negru şi strălucitor, răsucit în bucle perfecte în vîrful capului. Un chip oval, palid, cu o gură mică şi hazlie, cu colţurile în sus, şi ochi foarte melancolici care luceau ca nişte nestemate atunci cînd zîmbea. Fusese zveltă dintotdeauna şi-i plăcea să se îmbrace în culori pastelate, mătăsuri uşoare şi strălucitoare ce miroseau a apă de lavandă sau a apă de colonie, şi purta coliere de aur lungi, răsucite de două sau trei ori în jurul gîtului. Era o persoană blîndă şi liniştită, cu mîini delicate, nefăcute pentru muncă şi mereu îngreunate de numărul inelelor strălucitoare pe care invariabil le purta. Făcea cele mai frumoase broderii şi tablouri lucrate cu acul în petit point şi, înainte de a se apuca de treabă, îşi scotea cu grijă fiecare inel, punîndu-le, cu un mic clinchet, într-o cutiuţă satinată pe care-o păstra numai şi numai pentru asta. Era o femeie foarte elegantă şi, dacă s-ar fi născut în Europa, frumuseţea ei n-ar fi trecut neobservată. Dar pentru că era turcoaică şi trebuia să poarte un văl care să-i acopere chipul de fiecare dată cînd ieşea, cu excepţia membrilor familiei, nimeni nu mai ştia asta. S-a măritat cu tatăl meu la vîrsta de 13 ani, fiindu-i făgăduită de cînd avea 3 ani. Ieşea rar din casă şi niciodată neînsoţită, dar îşi petrecea majoritatea timpului pe terasă sau sub un smochin din grădină, la fel cum făcuseră multe femei din familia ei de generaţii întregi pînă atunci. Părea absolut fericită şi mulţumită să fie o podoabă, un ornament în casa soţului ei. Bunicii mei formau un cuplu afectuos şi pe mine m-au răsfăţat foarte mult, poate pentru că eram şi cel mai mare dintre nepoţi. Mie mi se păreau foarte bătrîni, deşi, dacă mă gîndesc la momentul despre care scriu, primăvara lui 1914, bunica trebuie să fi avut numai patruzeci şi ceva de ani, din moment ce şi ea s-a măritat de foarte tînără. Dar în ochii unui copil care avea puţin peste cinci ani părea incredibil de bătrînă.

E ciudat acum să mă aflu aici şi să privesc spre trecut şi să-i văd atît de limpede în faţa ochilor pe ei, oamenii care m-au făcut şi m-au modelat şi care sînt parţial răspunzători pentru orice-aş fi eu astăzi. Oamenii care acum sînt morţi şi uitaţi de toţi cei care i-au cunoscut, uitaţi şi de mine pînă cînd am început să privesc în urmă, spre copilăria mea îndepărtată. Nu ştiam că sînt în stare să-mi amintesc atît de multe, dar acum, că tot am început, subconştientul îşi dezvăluie secretele, iar amintirile se îngrămădesc să iasă la iveală de sub anii îngropaţi. Nu-l pot descrie pe bunicul meu, deşi mi-l amintesc vag pe bărbatul bătrîn şi înalt care obişnuia să-mi dea dulciuri şi fructe proaspete din grădină, încă pline de rouă. Obişnuia să mă ia la plimbare, în timp ce İnci se ocupa de fratele meu mai mic sau o ajuta pe Feride la munca din casă. Bunicul avea obiceiul ca după micul dejun să meargă la o cafenea şi să fumeze narghilea şi, după ce am împlinit cinci ani, mă lua cu el. Se aşeza în faţa unei ferestre deschise a cafenelei, lăsîndu-mă să mă joc prin grădini, întotdeauna sub supravegherea lui. Dar cîteodată se prindea în conversaţii serioase, iar privirea lui nu mai era atît de vigilentă, şi atunci eu mă jucam în tină, construind castele din noroi pentru mine, un băieţel pierdut, captivat, absorbit de senzaţia dată de noroiul umed curgîndu-mi printre degete. Uitam de pietrele care-mi tăiau genunchii, dar mă trezeam cu o palmă iute peste mînă care mă aducea înapoi în prezent. Lăsam noroiul rămas să-mi cadă, ca prin vis, picătură cu picătură, printre degete şi apoi ridicam privirea în sus, să-l văd pe bunicul cum mă fixa cu o privire care voia să pară fioroasă. Tot drumul înapoi spre casă mă punea să merg puţin în urma lui, ca un căţeluş cu coada între picioare, abătut şi foarte conştient de neplăcerea cauzată bătrînului. De cum soseam acasă, eram dat pe mîinile lui İnci, care se uita supărată la noroiul de pe mine şi de pe hainele mele şi apoi mă zorea la spălat, ca să fiu gata la timp pentru prînz.

Îmi amintesc că într-o zi mă jucam prin grădinile cafenelei şi mă îndreptam agale spre bazinul mare, ornamental din centru, ca să mă joc „de-a bărcile” – un joc care era la fel de palpitant pentru mine atunci cum este pentru fiul meu cel mic acum, la Round Pond din Grădinile Kensington. În orice caz, jocul meu nu avea bărcuţe, ci bucăţi de beţe de diverse feluri. În ziua aceea, absorbit cum eram, m-am aplecat mult prea tare şi am căzut cu o plescăitură teribilă în apa pînă la gît şi rece ca gheaţa. Hainele mă trăgeau în jos şi am crezut că o să mă înec. Ţipetele mele ascuţite i-au adus pe bunicul meu şi pe cîţiva chelneri în pas alergător şi am fost pescuit fără menajamente, vînăt la faţă şi dînd afară ceea ce păreau să fie litri întregi de apă. Şi, ah!, siguranţa din braţele bunicului… Am fost dus în cafenea, dezbrăcat de toate hainele şi înfăşurat într-o pătură, în timp ce se trimitea vorbă acasă pentru a se aduce schimburi uscate. Am băut forţat, printre dinţii care-mi clănţăneau, nişte lapte fierbinte, iar bunicul, alb la faţă şi şocat, mă mustra fără încetare. În cele din urmă, am fost dus acasă în haine uscate, dar tremurînd încă de frică şi frig şi cu bunicul refuzînd să-mi vorbească. După acel episod, am fost lăsat să mă perpelesc acasă zile în şir. Sărutul de bună dimineaţa al bunicului devenise plin de răceală şi bătrînul nu-mi dădea nici o atenţie atunci cînd îl întrebam timid de sănătate. Se furişa cînd pleca la cafenea, lăsîndu-mă pe terasă cu mama şi bunica.

Obişnuiam să mă joc în grădină sub un măr. Era copacul meu şi locul meu de retragere atunci cînd poverile lumeşti deveneau prea apăsătoare. Cînd mă săturam de singurătate, o luam înapoi spre casă, căutînd-o pe İnci. Hacer, bucătăreasa, mă mai chema şoptit prin bucătărie şi-mi dădea să mănînc lokum (rahat turcesc), apoi mă alunga iute, ca nu cumva să mă găsească bunica pe-acolo. Hacer, ca şi İnci, era prietena mea. Era enorm, grotesc de grasă şi, cînd rîdea, tremura din tot corpul, iar ochii îi dispăreau sub valuri de carne. Fusese alături de bunica mea mulţi ani şi-i purta multă ranchiună lui Feride, pe care o suspecta că ar beneficia de mai multe favoruri decît ea. Îmi pregătea din paste tot felul de chipuri caraghioase sau îmi dădea să mănînc cuişoare, un lux interzis, şi cîteodată, cînd ştiam sigur că bunica nu-i prin preajmă, mă strecuram la Hacer şi ea îmi dădea prăjituri. Cînd era deosebit de binedispusă, îmi dansa şi îmi cînta nişte cîntece turceşti vechi, care făceau să-ţi plîngă inima de tristeţe. Felul în care dansa era o încîntare pentru mine. Burta ei uriaşă se ondula lasciv, sînii lăsaţi liberi îi săltau cu voioşie, iar fundul parcă-i dansa de unul singur. Atrasă de chiotele mele de rîs, apărea şi İnci şi mă trăgea iute de urechi afară din bucătărie. Sau, şi mai rău, mă auzea bunica şi se strecura înăuntru ca un vînt tăcut, cu o faţă împietrită şi ameninţătoare, iar sînii nebunatici ai bietei Hacer mai făceau un ultim salt în aer, îngroziţi, şi spectacolul ei se termina brusc.

Cel mai probabil, pe mama o găseai în salon, asta dacă nu şedea pe undeva prin grădină sau nu făcea vizite împreună cu bunica. Dar bunicii îi plăcea numai din cînd în cînd să meargă cu trăsura trasă de caii gălbui, iar mamei nu-i era permis să plece singură, aşa că ieşea rar din casă. N-a dat vreun semn dacă această rînduială îi convenea sau nu. Nu s-a arătat iritată niciodată, fiind mai mereu tăcută. Dacă mă duceam în salon şi-o găseam şi pe ea acolo, lăsa broderia deoparte, aranja cu palma locul de lîngă ea şi mă chema să-i povestesc ce-am mai făcut. De cele mai multe ori, refuzam invitaţia, simţindu-mă stînjenit în faţa serenităţii ei perfecte, şi preferam trivialitatea mai robustă a lui İnci. Dar, de obicei, dimineaţa, İnci o ajuta pe Feride sau trebăluia ceva pentru Mehmet, fratele meu cel mic, iar spaţiile de sus ale casei îmi erau de asemenea interzise. Plictisit şi singur, mă refugiam înapoi în grădină, căţărîndu-mă în merişorul meu, ca să văd vasele trecînd pe Marea Marmara. În copilărie, am petrecut multe ore pierdut în visare în acel copac, ascultînd ţipătul slab al pescăruşilor, şi eram readus în prezent doar de vocea lui İnci, care-mi poruncea să mă întorc în casă.

Într-o dimineaţă, tata m-a trezit mai devreme şi, după ce m-a aruncat de vreo două-trei ori în sus, mi-a spus că bunicul vrea să mă vadă în camera lui. Am alergat repede într-acolo, ivindu-mă grijuliu de după uşă, şi l-am văzut stînd în pat, cu ochii strălucind sub boneta lui de noapte albă şi trasă-n jos pe frunte. Avea o expresie amuzată şi m-a poftit să intru. Am sărit repede-n pat, bucuros că i-am intrat iar în graţii şi fericit nevoie mare că stăteam din nou în acel pat grozav, plin de aventuri. Patul acela era atît de palpitant de explorat şi ascundea atîtea posibilităţi de a băga groaza într-un băieţel care se aventura prea departe sub aşternuturi, cercetînd din ce în ce mai adînc în întunecime în timp ce bunicul se prefăcea că era un leu bătrîn şi fioros, scoţînd cele mai înspăimîntătoare răgete! Cînd ţipetele mele deveneau prea isterice, trăgea înapoi toate aşternuturile şi lucrurile reveneau la normal, în timp ce inima încă îmi bătea tare de spaimă. Mă învăţase cum să sun după Feride şi, cînd apărea, ceream şi eu să-mi fie servit micul dejun în acelaşi timp cu al său. Dimineaţa despre care scriu nu era o excepţie de la regula generală. Ne-am jucat, ne-am zbenguit şi am mormăit ameninţător unul la altul, iar cînd am fost dus de acolo pentru a mă îmbrăca, bunicul a strigat după mine să-l însoţesc mai tîrziu la cafenea. Atunci am ştiut într-adevăr că am redevenit prieteni.

Cu toate acestea, pînă la urmă n-am mai mers la cafenea, căci, cînd ne pregăteam de plecare, deodată s-a răzgîndit. Şi poate că tocmai acest lucru a făcut ca acea zi, cu toate evenimentele ei, să-mi rămînă atît de clară în minte. În acea zi ne-am plimbat pe malul mării, prima şi ultima oară cînd m-am plimbat şi am discutat cu bunicul, căci pînă atunci niciodată nu fusesem cu el mai departe de cafeneaua aceea din zonă. În acea zi cu o dimineaţă luminoasă, am mers împreună ca nişte vechi prieteni. Acum, de fiecare dată cînd mă plimb pe plaja Mării Marmara şi se întîmplă ca dimineaţa să fie la fel de caldă, sînt din nou copilul de cinci ani zburdînd alături de silueta pierdută a unui bătrîn binevoitor. Iar în acea dimineaţă, cît a vorbit, părea să se sprijine din ce în ce mai mult de bastonul său şi deodată s-a aşezat pe o stîncă, spunîndu-mi că a obosit. Mi-a zis că pot să mă joc în nisip, numai să nu mă duc prea aproape de mare. Eu am început să caut scoici şi, de fiecare dată cînd găseam una mai frumoasă, îl strigam, spunîndu-i de descoperirea făcută. Dar odată, cînd am strigat, n-a mai răspuns şi, cînd m-am întors să-l privesc, l-am văzut dînd din mîini înspre mine. Am alergat spre el cu sentimentul – aşa cum simt în mod instinctiv copiii, cu acel simţ suplimentar al intuiţiei care zace în ei – că în dimineaţa aceea ceva nu mersese aşa cum ar fi trebuit. Totuşi, tot din instinct, am refuzat să accept ce intuisem şi, chiar dacă m-am grăbit să ajung la el, strigam, cu un aer rebel, că voiam să mă mai joc, că voiam să mă mai joc…

Mi-a spus: „Bunicul nu se simte prea bine, dragul meu. Să mergem acasă de îndată!”.

Şi mi-am strîns revoltat scoicile, dar un sentiment de teamă, ca un fior de gheaţă, mi se strecurase în inimă.

E straniu cît de intuitivi sînt copiii şi animalele. Astăzi, dacă m-ar ameninţa vreun pericol, mă îndoiesc că l-aş putea presimţi atît de clar ca în copilărie. Sofistica şi anii la un loc n-au făcut decît să mai atenueze, să mai acopere din acel simţămînt spontan animalic şi cred că, în momentul de faţă, aş putea da peste o primejdie fără să am vreo tresăltare de inimă. Dar în acea zi am simţit primejdia în jurul bunicului meu ca o aură.

I-am ţinut mîna strîns, cu inima aproape sufocîndu-mă din cauza premoniţiei mele. La jumătatea drumului ne-am întîlnit cu imamul de la mica moschee, care ne-a întîmpinat îngrijorat, vorbindu-i bunicului cu blîndeţe. Am simţit atunci o mare şi copleşitoare alinare, că o altă fiinţă umană se afla acolo ca să împărtăşească teama mea. Imamul l-a luat pe bunicul de braţ şi încet, dureros de încet, am urcat ultima colină, lungă, care ducea înspre casă.

Imediat ce-am ajuns acasă, eu am fost preluat de İnci, care era prin grădină cu Mehmet. La acea vreme, Mehmet avea 18 luni, abia începuse să meargă. Era considerat o fiinţă firavă şi-i purtam pică, pentru că, de fiecare dată cînd voiam să strig şi să alerg, în mod inevitabil, eram potolit de İnci sau de mama şi avertizat că el doarme. Mie mi se părea că nu făcea nimic altceva decît să doarmă şi îmi pierdusem orice speranţă că va veni şi ziua cînd va fi considerat suficient de mare ca să mă pot juca împreună cu el. Dar cîteodată îl şi iubeam şi-mi plăcea să-i mîngîi obrazul moale şi să-i simt puful de pe cap. Cînd şi cînd mă chema la el, încovoindu-şi degetele după mîna mea şi gîngurind. În ziua în care l-am adus acasă pe bunicul n-am fost în stare să reacţionez la zîmbetul din ochii lui, căci îngrijorarea şi curiozitatea mă istoviseră. İnci mă privea cu ochii ei negri acum măriţi de nedumerire şi m-a întrebat ce se întîmplase în timpul plimbării.

Toată dimineaţa am stat afară în grădină, în căldură, şi cînd am mers în sufragerie pentru prînz, mama, cum stătea singură la masa mare, părea ciudată şi stingheră. Noi, copiii, împreună cu İnci, obişnuiam să mîncăm la o masă mai mică, într-un colţ mai retras, şi în tot timpul mesei de prînz am fost atent la mama, care mai mult se juca cu mîncarea şi-şi turna pahare de apă unul după altul dintr-o carafă de cristal. Pe la jumătatea prînzului, Feride a venit în grabă, anunţînd că a sosit doctorul, şi, fără vreo ceremonie, lăsîndu-şi mîncarea abia atinsă, mama a părăsit încăperea. İnci a strigat-o pe Feride s-o întrebe despre ce era vorba, dar Feride, aruncîndu-mi iute o privire prevăzătoare, i-a spus că nu ştia.

În timpul după-amiezii a fost chemat acasă şi tata şi-mi amintesc chipul său tras şi îngrijorat cînd a trecut pe lîngă mine, fără să bage de seamă că stăteam acolo, în hol.

İnci ne-a dus în camera de joacă, pentru că era prea cald ca să ne jucăm în grădină. Îmi amintesc vag că eu mă jucam cu piese de construcţii, în timp de Mehmet se tîra pe un covor mare şi İnci şedea într-un balansoar lîngă fereastră, cu o grămadă de lucruri de cîrpit alături. Eram cu toţii toropiţi de căldură. După puţin timp, tata a venit după mine, m-a luat în braţe şi mi-a spus: „Bunicul e foarte bolnav, dar vrea să te vadă. Vei fi tu un bărbat bun şi curajos şi vei veni cu mine?”.

Am încuviinţat, dînd din cap fără să scot un sunet, şi-am ieşit din cameră împreună, un bărbat tînăr şi înalt şi un băiat mic şi solemn care era încă o dată copleşit de evenimentele dimineţii. În camera bunicului, lumina era slabă. Ferestrele erau deschise, dar obloanele verzi erau potrivite în aşa fel încît lumina orbitoare a soarelui de după-amiază să nu pătrundă.

Mama era aşezată de-o parte a patului, ţinînd un urcior de argint despre care ştiam că e umplut cu apă de la mormîntul lui Mahomed. Ştiam de asemenea că această apă nepreţuită trebuia să fie folosită numai în caz de urgenţă absolută. Bunicul fusese odată în pelerinaj la Mecca şi se întorsese de-acolo cu această apă şi, de atunci, era întotdeauna cunoscut sub titlul de Hagiu, asta însemnînd că fusese la Mecca.

Bunica stătea la una dintre ferestre, încercînd să privească printre spaţiile mici ale obloanelor. Lumina albă şi puternică din grădini trebuie să-i fi rănit ochii, şi totuşi părea să nu ţină seama de asta. Stătea perfect nemişcată, ca o statuie, şi lacrimi îi curgeau necontenit pe obraji. Pentru mine a fost un şoc să o văd pe bunica, de obicei calmă, plîngînd aşa fără reţinere şi asta mi-a sporit sentimentul de spaimă care-mi îngheţase deja pe jumătate inima.

Într-un colţ, un doctor îşi spăla mîinile în mare linişte, aproape fără zgomot.

De îndată ce am intrat în cameră, mama a lăsat vasul de argint pe o noptieră şi m-a luat de lîngă tata. El a mers către cealaltă parte a patului şi a luat Coranul, începînd să citească din el cu voce tare în araba lui caldă, muzicală. Eu stăteam şi-l priveam pe bunicul, amuţit în faţa marii solemnităţi care-l înconjura şi cu care nu eram obişnuit. Şi-a mişcat degetele, iar atunci mama m-a ridicat pînă la el şi i-a spus: „Tată, el este İrfan”.

Şi-a lăsat mîna grea şi bătrînă pe capul meu, ca şi cum m-ar fi binecuvîntat, apoi degetele lui s-au mişcat uşurel prin buclele mele, după care au coborît, încet, foarte încet, pe faţa mea. I-am sărutat mîna şi-am icnit fără lacrimi. A încercat să spună ceva, iar doctorul s-a aplecat repede deasupra lui, făcîndu-mi un semn din cap, iar mama m-a tras deoparte. Mi-a spus să mă duc înapoi la İnci, apoi m-a lăsat şi s-a întors în camera bunicului, închizînd încet uşa în urma ei. Am început să plîng brusc, acolo, pe palierul liniştit, şi încă îmi amintesc, de parcă ar fi fost ieri, cum un guguştiuc mare şi gras a trecut în zbor prin dreptul ferestrei, cîntînd cu vocea-i guturală şi caldă.

E şi acum sunetul pe care mi-l amintesc cel mai bine din acea zi.

Capitolul 2

Un autocrat la hamam

Cînd şi cînd, de obicei cam o dată pe săptămînă, bunica avea cîte o pasă mai sociabilă, iar cînd o apucau toanele astea, în mod inevitabil mergea la hamam. Hamamurile, sau băile turceşti, erau sălaşul clevetirilor şi bîrfelor, al snoabelor care mimau egalitatea de clasă faţă de cele cu un statut social inferior şi scuza pentru femeile din zonă să petreacă o zi în oraş. Nimeni nu concepea vreodată să facă o baie în mai puţin de şapte sau opt ore. Fetele tinere mergeau să-şi etaleze trupurile alb-rozalii în faţa femeilor mai în vîrstă. De obicei, mamele bărbaţilor buni de însurătoare se preocupau doar de asta, căci ele nu ratau, cel puţin aşa era de aşteptat, nici o ocazie de a le povesti de-a fir-a-păr fiilor detaliile cele mai delicate ale trupurilor goale ale lui cutare şi cutare. Căsătorii care se bazau pe astfel de relatări aveau loc destul de des, dar, dacă erau sau nu încununate de succes, puţini dintre noi puteau să ştie.

În încăperile fierbinţi ale hamamurilor se punea gaz pe focul micilor gelozii şi rivalităţi şi adesea aveau loc certuri între mamele fetelor mai atrăgătoare care concurau pentru a intra în graţiile aceluiaşi tînăr.

Spre deosebire de mamele de fete, mamele de băieţi erau la mare cinste. Exista un fel de linie despărţitoare între ele şi unui străin îi era destul de uşor să-şi dea seama care dintre doamnele durdulii şi respectabile aveau cele mai bune produse de vînzare. Pentru că în timp ce mamele de fete obişnuiau să rîdă mult, să atragă atenţia asupra grupurilor familiale, mamele de băieţi stăteau distante pe divanele lor – prea conştiente de propria superioritate pentru a participa la zgomotul general şi la certuri. Ele ciuguleau leneşe dintr-un fruct, cu ochii pe tinerele fete care pozau şi zîmbeau afectat, şi cîteodată acceptau oferta de-a fi spălate pe spate de cîte-o tînără făptură fermecătoare, dar cu o asemenea condescendenţă, că imediat cele mai năprasnice speculaţii încolţeau în inimile celorlalte femei cu privire la motivele pentru care fusese arătată o aşa de evidentă bunăvoinţă. Odată încheiat spălatul spatelui, făptura tînără şi ravisantă era lăsată să plece şi mamele fiicelor ignorate se strecurau, una cîte una, pe lîngă afurisita bătrînă autocrată şi-i şopteau cele mai incriminatoare lucruri despre caracterul celei care, în culmea fericirii, tocmai se retrăsese.

Bunica mea nu avea nici un fiu bun de însurătoare, dar cu toate acestea prezenţa ei acolo nu trecea neobservată. Dorinţa de socializare creştea în ea un număr de zile pînă cînd, într-o dimineaţă, o anunţa cu măreţie pe mama că în cutare zi urmau să meargă la hamam. Mama, neavînd nici un fel de curiozitate socială sau lipsindu-i latura aceea maliţioasă care să o facă să se delecteze cu intrigile ori idilele sfîrşite sau pe cale de-a-ncepe, rareori o însoţea la băi. În general, ofta cu gîndul la toată munca suplimentară pentru servitori pe care o presupunea decizia bunicii.

Destul de des, bunica mă lua pe mine cu ea, deşi după ce am împlinit cinci ani ceilalţi membri ai familiei se îndoiau serios că se cuvenea să duci aşa un tînăr bărbat într-un loc plin de femei goale. Bunică-mea, oricum, care ar fi criticat cea dintîi una ca asta la alţii, întotdeauna a respins ideea că cinci ani era o vîrstă înaintată şi insista să mă ia cu ea.

Mereu rezerva încăperi private pentru ea la hamam, una pentru a-şi da jos hainele şi alta pentru a se spăla, fiind destul de convinsă că nu se putea aştepta din partea ei să se amestece cu turma. Dorinţa ei de socializare avea totuşi limite.

Îmi amintesc bine agitaţia pe care a provocat-o în casă cînd a anunţat într-o zi că în ziua următoare avea să meargă să facă baie. Practic, a paralizat administraţia, ca să zic aşa, pentru că decizia de-a merge la hamam nu putea fi luată aşa de uşor, de pe-o zi pe alta. Erau necesare anumite pregătiri. Trebuiau să fie cumpărate mîncăruri speciale, care să fie gătite şi împachetate. Trebuiau rezervate încăperi private. Mama a încercat zadarnic să o determine să mai aştepte o zi şi, din păcate, intervenţia sa n-a făcut decît să-i întărească bunicii convingerea, adăugîndu-i şi mai multă înfocare.

Feride a fost trimisă la hamam ca să anunţe sosirea noastră în ziua următoare – pentru că deja se decisese ca şi eu să merg. Privind acum în urmă, am bănuiala că pe Feride mai degrabă o încîntau astfel de misiuni, căci trăia de atît de mult timp lîngă bunica mea, încît se cam distra provocînd vîlvă şi luîndu-se la harţă cu servitorii altora, dată fiind poziţia ei solemnă de servitoare personală factotum a bunicii, a cărei poziţie socială în cartier era, fără îndoială, la cel mai înalt nivel.

Proprietarii hamamului erau, bineînţeles, destul de familiarizaţi cu diversele metehne şi idiosincrasii ale bunicii mele şi n-aveau nici o problemă să-i ofere camere private oricînd dorea – uneori chiar lăsîndu-le pe alte femei fără, deşi le rezervaseră dinainte. Bunica mea era o prezenţă impunătoare şi, pentru că o ştia foarte bine, profita de asta fără jenă şi, în general, se purta ca o regină.

Odată rezervate încăperile pentru ea, următorul lucru important a fost să poarte discuţii lungi şi inutile cu Hacer despre mîncarea ce dorea să-i fie pregătită pentru hamam. Murat, vizitiul, a fost trimis de urgenţă la piaţă, taman atunci cînd şi mama avea nevoie de el pentru alte treburi, cu un coş aproape cît el de mare, căci era un bărbat mărunţel, şi s-a întors cu cantităţi enorme de mîncare – care, cu siguranţă, avea să fie în mare parte irosită. Dar bunica, extrem de amabilă acum că-i ieşiseră toate aşa cum voise şi debordînd de ospitalitate, a explicat această extravaganţă spunînd că prefera să aibă multe feluri de mîncare din care să aleagă şi că, în orice caz, îi plăcea să ştie că şi cei mai puţin norocoşi, care vor fi rămas acasă, se vor bucura de aceleaşi delicatese din care avea să se înfrupte şi ea la hamam. Mîncarea din casă era bună mereu, fiindcă întotdeauna comanda ea însăşi totul – cu siguranţă, fără să-i permită vreodată liniştitei mele mame să-şi exprime vreo preferinţă, convinsă pe de-a-ntregul că nici una din ideile altcuiva din casă nu ar putea fi mai bună şi mai originală decît ale ei. Mai mult, nici nu încuraja originalitatea în gîndire, apreciind că aceasta, mai ales cînd era vorba de mîncare, dăuna digestiei, distrugea mucoasa stomacului, făcea ţăndări sistemul nervos şi era cauza tuturor bolilor cunoscute.

În toată acea zi memorabilă, Hacer a fost ocupată cu gătitul. Se pregăteau dolma din frunze de viţă-de-vie, umplute cu un orez savuros, coacăze, nuci şi ulei de măsline. O dată la cîteva minute, bunica se repezea în bucătărie să-şi bage nasul şi să-şi ofere sfaturile nesolicitate mult mai experimentatei şi flegmaticei Hacer. Bunica gusta totul. Pentru Hacer, asta era îngrozitor şi mă aşteptam, cu aceste prilejuri care-ţi întindeau nervii la maximum, să izbucnească în lacrimi sălbatice de furie sau să măture toate oalele de pe masă dintr-o lovitură şi să facă o splendidă criză de isterie. Biata Hacer era întotdeauna cea mai ocolită de noroc. Se holba cu nelinişte la bunică-mea cum îi cerceta şi adulmeca acele dolma puse la răcit şi, în nouă din zece cazuri, i se poruncea să gătească altele proaspete, pentru că cele deja făcute erau bune de mîncat numai pentru creştini. Feride era chemată şi ea să supravegheze la prepararea kadin-ğöbeği, gogoşi grele şi însiropate care, dacă erau pregătite ca la carte, erau uşoare ca un fulg şi nemaipomenit de bune. Mie îmi plăceau foarte mult kadin-ğöbeği şi intenţionat mai întîrziam prin bucătărie, căutînd momentul potrivit ca să şterpelesc una cînd erau puse la răcit în mult sirop. Apariţia îngîmfatei Feride îi făcea inimă rea lui Hacer, care mormăia în barbă multe vorbe ce nu pot fi pomenite aici.

După ce draga ei Feride a fost instalată în siguranţă în bucătărie şi nimic nu mai părea să meargă rău, sau cel puţin, în naivitatea sa, aşa spera ea, bunica a urcat sus, în dormitorul ei, luînd-o pe İnci cu dînsa, spre enervarea mamei, pentru că eu şi Mehmet rămîneam nesupravegheaţi. İnci avea misiunea să aleagă lenjeria curată, halatele de baie şi nenumăratele prosoape de care era nevoie la hamam. Bucăţi de săpun şi o sticlă mare de apă de colonie erau scoase de pe unde fuseseră ascunse, ca şi toate celelalte accesorii necesare pentru toaleta corectă a unei doamne gata să se îmbăieze. Lui İnci i s-a spus să împacheteze toate aceste lucruri în nişte pînze mici brodate, care erau păstrate special în acest scop, şi, de cîteva ori, am fost şi eu chemat sus şi avertizat cu privire la ceea ce nu trebuia să fac la hamam. După ce urcase şi coborîse inutil scările încă de cîteva ori, dintr-odată, bunica a intrat gîfîind în salon şi s-a trîntit, fără cea mai mică urmă de eleganţă, într-un fotoliu mare. S-a răcorit cu evantaiul, apoi i s-a plîns mamei că era foarte obosită şi că nu înţelegea de ce de fiecare dată cînd voia să facă baie tot ea trebuia să se ocupe de toate. Spunea că Hacer, mai mult ca niciodată, nu-i era de nici un folos şi că nici măcar nu ştia la ce-o mai păstra, exceptînd poate faptul că îi era milă de ea, ştiind că nici o altă gospodărie din lume n-ar fi ţinut-o mai mult de o zi. Mama, care avea o slăbiciune pentru blamata Hacer, a întrerupt-o pe bunica pentru a-i spune că, dimpotrivă, atunci cînd mergea la hamam, dădea peste cap totul în casă. Ajungînd mai repede la subiect, provocată de atitudinea neîncrezătoare a bunicii, mama i-a spus că, iată, ea era înfometată şi nu era nimeni disponibil să-i pregătească masa, copiii erau de asemenea flămînzi şi, din moment ce Hacer fusese pusă deja de două ori să arunce toate acele dolma cu care şi-a petrecut toată dimineaţa gătindu-le, ea considera că restul zilei urma să continue în aceeaşi manieră şi vom muri de foame cu toţii.

Asta a înfuriat-o grozav pe bunica; ea a simţit că toate acuzele erau cît se poate de nedrepte, aşa că n-a făcut apoi decît să contribuie şi mai mult la haosul general, chemîndu-l cu tam-tam pe Murat şi poruncindu-i să plece de urgenţă la măcelar şi să cumpere carne, pentru că toată lumea era înfometată. Murat, flămînd el însuşi, a plecat în mare grabă, ca nu cumva bunica să se răzgîndească din nou. Extrem de indignată de acuzele ce-i fuseseră aduse pe nedrept, ea a pornit iritată spre bucătărie pentru a-i da instrucţiuni lui Hacer să lase tot ce făcea şi să pregătească prînzul, din moment ce mama, epuizată de cît brodase în dimineaţa respectivă, nu mai putea de foame.

Brusc, şi-a amintit că trebuie să-şi vopsească părul cu henna şi a chemat-o pe Feride, care a trebuit să lase prepararea de kadin-ğöbeği, vrînd să afle de ce, pînă la ora aceea, vopseaua nu fusese încă pregătită. Indisciplina ei ne afecta pe toţi şi pe mine în mod deosebit, aşa că eram în permanenţă irascibil, făcînd-o în cele din urmă pe İnci să plîngă de nervi.

„Dacă merg la hamam”, a scrîşnit ea la mine printre dinţii bine încleştaţi, „ai să vii înapoi acasă arătînd ca un homar. Am să-ţi ţin capul sub apă opărită pînă cînd ai să mori şi-am să te trag de nas pînă cînd o să fie la fel de lung ca al unui elefant!”.

Suficient de intimidat, am zbughit-o la Hacer, care mi-a dat zahăr să mănînc şi m-a aşezat pe un scaun înalt, ca să pot urmări ce făcea ea. Dar mirosul fierbinte de mîncare m-a copleşit şi, în orice caz, eram mult prea surescitat ca să pot sta locului foarte multă vreme, aşa că am cerut să fiu dat jos de pe scaunul înalt şi am plecat în căutarea bunicii. Am găsit-o în dormitor şi, cum era într-o dispoziţie binevoitoare, m-a lăsat să intru şi să stau la uşă, ca să privesc ce făcea Feride. Cînd am văzut-o, nu m-am putut abţine să nu rîd, căci arăta foarte caraghios. Stătea pe un scaun drept cu spătar în faţa unei oglinzi lungi, cu Feride lîngă ea punîndu-i, strat după strat, hîrtie albă curată peste claia răsculată de henna care-i acoperea capul. Lîngă ele, pe un scăunel împletit, era o cană de argint cu rămăşiţele acelei mizerii maronii lipite de margini, iar alături, o masă maură, încărcată cu prosoape albe ca zăpada şi o tăviţă cu agrafe de păr micuţe, din aur.

Pentru că avea vopsea în păr, bunicii îi era imposibil să se ducă în salon sau în sufragerie, aşa că a stat în camera ei şi a mîncat lokum dintr-un vas mare pe care-l ţinea în poală şi a băut şerbet de trandafiri. Apoi, apatică, a refuzat tava cu prînzul pe care i-o adusese İnci, spunînd că nu-i e foame şi că ei îi trebuia puţină mîncare pentru a avea energie. Am implorat-o să-mi dea mie voie să mănînc mîncarea refuzată şi, în cele din urmă, mi-a acordat cu indulgenţă această permisiune, dar mama, cînd a auzit, s-a înfuriat şi a trimis-o pe İnci să mă aducă în sufragerie. Mi-a părut rău să las aerul închis, parfumat din camera bunicii şi, ca să mă răzbun, pe cînd coboram scările, am muşcat-o pe İnci de deget.

După ce masa de prînz s-a încheiat, Feride a rearanjat toate halatele şi lenjeria pe care İnci le împachetase cu grijă în timpul dimineţii. Între pachete, Feride a pus punguţe de lavandă, iritată că İnci uitase să facă asta. În casă la noi mirosea întotdeauna a lavandă, pentru că toate sertarele şi dulapurile erau ticsite cu levănţică legată în punguţe de muselină puse prin rufărie.

În fiecare an, ţigani sălbăticiţi, numai piele şi os, obişnuiau să o culeagă de pe dealuri, coborînd apoi în oraş să vîndă coşuri pline ochi cu parfumul ei dulce. Levănţica creştea şi într-un colţ al grădinii, dar noi întotdeauna o cumpăram de la ţigani. Îmi amintesc de o ţigăncuşă cu ochi vioi care venea pe la noi cînd eu eram mic. Stătea în stradă cîntînd un cîntec despre lavandă şi apoi era adusă în casă de Feride, care se tîrguia cu viclenie pentru levănţică. Hacer îi făcea o cafea turcească şi eu mă furişam în bucătărie ca să observ faţa întunecată, străină a ţigăncii, care stătea aşezată pe masă, legănîndu-şi picioarele lungi şi goale. Cîteodată, bunica îi poruncea lui Hacer să-i dea ţigăncii să mănînce pe săturate, după care aceasta era chemată în salon, să le ghicească viitorul mamei şi bunicii, care, amîndouă, credeau copilăreşte în lucrurile astea. I se dădea o pernă pe care se aşeza, chiar lîngă uşă, temîndu-se să intre prea mult în încăperea elegantă şi avînd grijă să nu calce cu picioarele ei goale şi murdare de praf pe covoare. După ce citea lucrurile uimitoare care i se arătau în globul ei de cristal strălucitor, făcîndu-mi mintea s-o ia razna, scotea un pumn de boabe mari de fasole uscată dintr-o desagă prinsă de cingătoarea lată pe care-o purta, desfăcea o batistă uimitor de curată cu cîteva mărgele de sticlă albastră şi îi dădea din nou cu ghicitul. Cînd treaba asta se sfîrşea, bunica îi arunca o monedă de aur pe care ţiganca o prindea cu îndemînare.

Îmi amintesc că avea degete lungi şi subţiri, unghiile de forma unor alune şi întotdeauna vopsite cu henna, o faţă mică, ciocolatie, cu o gură largă, părînd să rîdă mereu. Purta veşminte ciudate, exotice, cu tot felul de culori, iar prin părul negru, strălucitor avea răsucite mărgele de sticlă viu colorate. Ne povestea despre viaţa ei în şatră şi despre soţul ei, care făcea coşuri pe care le vindea ţăranilor sau uneori pe la casele bogate din Istanbul. Îţi lăsa impresia că era şireată ca o vulpe şi ciudat de atrăgătoare şi-mi imaginam că avea un bărbat bine, care făcea pe viteazul, cu ten măsliniu, dinţi albi şi strălucitori şi cercei de aur atîrnîndu-i la urechi, lucind în soare la fiecare mişcare a capului său de leu. Numai un bărbat înalt şi musculos s-ar fi putut potrivi ca o mănuşă acestei femei cu un şarm aparte. Într-o zi, cînd el, dornic să vîndă unul dintre coşurile sale bunicii, ca să-l folosească Murat, a însoţit-o pe ţigancă la noi acasă, am rămas foarte dezamăgit. Era mărunt, slab şi urît într-un fel care te speria, cu faţa ciupită de vărsat, cu o gură brutală şi o privire ce părea încontinuu mistuită de avariţie. Îmi părea că ar fi genul periculos, care, la adăpostul nopţilor vîntoase, comite fapte murdare, şi-mi era foarte frică de el. Era gelos pe ţigăncuşa care-i era nevastă şi am sesizat că ea, în prezenţa lui, era foarte supusă, veselia din privire stingîndu-i-se. Era foarte degajat cu Feride, care devenea încordată şi înţepată, semănînd incredibil de mult cu bunica mea cînd era furioasă. Pe Hacer a lovit-o de cîteva ori peste fundul ei care se legăna, izbucnind în hohote de rîs de fiecare dată cînd ea protesta. Am fugit din bucătărie în salon, cu ochii în lacrimi, dintr-un motiv sau altul. Am simţit o furie neputincioasă, copilărească împotriva lui şi a grosolăniilor lui şi milă pentru biata ţigăncuşă veselă pe care şi-o luase de nevastă. Atunci nu ştiam că rar se întîmplă ca viaţa şi oamenii să fie aşa cum cineva se aşteaptă să fie.

Cînd tata a sosit acasă în acea seară, coşuleţe cu mîncare ce fuseseră împachetate de Feride erau stivuite în hol, iar pachetele care conţineau lenjeria curată şi diverse alte mărunţişuri erau aşezate alături. Cînd le-a văzut, tata a început să rîdă, comentînd către mama că întreaga lume afla cînd bunica avea de gînd să facă baie.

Pe cînd spunea asta, bunică-mea cobora scările, cu mîinile strălucind de bijuterii şi cu o eşarfă de mătase în culori strălucitoare pe cap. Arăta foarte ciudat, aşa mărunţică şi subţirică la trup şi cu capul mărit, încă acoperit de vopseaua care se usca şi o grămadă de prosoape. Totuşi, făcuse o concesie distinsei societăţi, înfăşurîndu-şi eşarfa ţipătoare peste toate cele, ca să poată lua cina în sufragerie, cu restul familiei.

„Mîine mă duc la hamam”, a spus ea, iar tata, cu o mină foarte gravă şi făcînd un gest în direcţia bagajelor, a zis că asta nu era aşa de greu de înţeles. Totuşi, s-a încruntat cînd a auzit că urma să merg şi eu şi a spus că acum eram prea mare pentru astfel de lucruri. Bunica a trecut repede peste obiecţiile lui şi, cu o mică demonstraţie de gingăşie feminină, a promis că avea să fie ultima oară cînd mă lua cu ea.

Cînd, în cele din urmă, tata a cedat în faţa linguşirilor ei, am fost atît de bucuros, încît abia am mai putut mînca, deoarece gîndul că aproape sigur va refuza mă chinuise toată ziua.

Murat a sosit la poarta principală cu trăsura şi caii gălbui, nărăvaşi şi nerăbdători, harnaşamentul lor zornăind melodios de fiecare dată cînd îşi scuturau capetele superbe. Feride i-a dat lui Murat lucrurile necesare pentru ziua noastră la hamam, apoi, plină de importanţă, s-a întors în casă, ca s-o escorteze pe bunica pînă la trăsură. Am mers în urma lor, simţindu-mă mai degrabă ca un om mare, şi, cînd m-a văzut, Murat m-a privit cu reproş, comentînd, aşa cum era de aşteptat, că eram prea mare pentru a mai merge cu femeile. Oricum, avînd permisiunea părinţilor, l-am ignorat şi am strîns-o bine şi încrezător pe bunica de mînă. Cînd am ajuns la hamam, slujnicele au venit în întîmpinarea noastră, făcînd plecăciuni adînci în faţa bunicii mele, dar părînd puţin uimite şi neîncrezătoare cînd, lîngă ea, au dat cu ochii de mine. În orice caz, n-au comentat în nici un fel, ci doar ne-au condus spre camera pentru dezbrăcare ce fusese pregătită pentru noi.

Îmi era greu să ţin ritmul cu paşii repezi şi semeţi ai bunicii, dar am refuzat totuşi să dau drumul mîinii ei. Am străbătut un imens hol de marmură cu divane aranjate pe lîngă pereţi şi cu uşi de sticlă, mici şi mate, care dădeau înspre încăperile private. Erau multe femei ce stăteau întinse pe divane; în mijlocul holului se găseau o piscină şi o fîntînă, iar stropii de apă, ţîşnind şi spărgîndu-se în bazinul de piatră, scoteau un sunet răcoritor şi plăcut. Multe sticle de gazoz, un fel de apă gazoasă, stăteau la răcit în piscină, căci aceasta era o încăpere comună şi, după ce terminau cu îmbăiatul, toate femeile mîncau şi pălăvrăgeau aici. Am trecut fără să ne uităm în stînga sau în dreapta; de fapt, eu mi-am ţinut cu fermitate ochii în pămînt, aşa cum fusesem avertizat să fac. Feride îmi luase mîna şi, aruncîndu-i o privire furişă, am observat dispreţul afişat pe chipul ei negru, cu trăsături frumoase, cu nasul în sus ca şi cum în aer ar fi fost un miros respingător. Am urcat pe nişte scări la etaj şi ni s-a arătat o cameră micuţă, unde am început să ne dezbrăcăm. Eu am fost gata primul, iar apoi Feride s-a dus să o ajute şi pe bunica. O slujnică zăbovea la uşă aşteptînd instrucţiuni şi, cînd am fost gata, Feride a strigat-o şi i-a dat săpunurile noastre, apa de colonie şi cana mare de argint care era folosită pentru a ne clăti pe corp.

În picioare purtam takunya, un fel de saboţi de lemn. Îmi amintesc că ai mei erau aurii, cu trandafiri roşii. Bunica purta o pereche neagră, cu bijuterii ţintuite pe tocuri, şi pe pardoseala de piatră făceam un zgomot teribil. Arăta foarte elegantă în halatul ei de baie roz şi cu părul de la urechi şi tîmple tras spre spate cu clame de păr aurite. Feride a reuşit să exprime toată demnitatea Orientului într-un halat alb, sobru şi simplu, bine strîns în jurul taliei sale subţirele. Am părăsit cu solemnitate camera pentru dezbrăcare, urmînd-o pe slujnică spre încăperea unde aveam să ne spălăm şi, mai tîrziu, să mîncăm toată mîncarea pe care o aduseserăm cu noi.

A trebuit să trecem din nou prin baia comună; cîteva femei încă se mai spălau, în timp ce altele stăteau întinse pe divane. Era mare gălăgie în acest loc. Voci stridente strigau unele peste altele, anunţînd subiectele scandaloase şi bîrfele pe care le păstraseră pînă la această întîlnire în încăperea hamamului – pentru că nicăieri altundeva bîrfitul nu era aşa de savuros ca aici.

Cum amabilitatea şi sociabilitatea erau trăsăturile-cheie ale dispoziţiei bunicii din zilele de hamam, ea a oprit în chip firesc mica noastră procesiune, timp în care le-a întrebat de sănătate pe acele femei care, puţin date peste cap de această favoare nemaipomenită, au fost practic reduse la tăcere.

Bunica mea le privea pe tinerele fete dezgolite cu ochiul critic al cunoscătorului şi, uneori, atunci cînd cineva îi displăcea, bătea din palme într-o manieră foarte expresivă, ce denota dezaprobarea sa – spunînd despre cutare că era atît de slabă, încît oasele îi ieşeau prin piele şi că nu-şi va găsi un soţ pînă cînd nu-şi va mai drege înfăţişarea. „Daţi-i multă baclava”, a sfătuit-o ea pe mamă şi toată lumea s-a simţit jenată faţă de tînăra făcută de rîs şi faţă de mama sa, pe bună dreptate ofensată, dar bunica nu era niciodată conştientă că făcea pe cineva să se simtă stînjenit.

Apoi a pus ochii pe o frumuseţe de fetişcană coaptă şi i-a bătut uşor coapsele plinuţe în mod apreciativ. Asta a atras atenţia tuturor mamelor de băieţi, iar bunica a decretat foarte simplu că, dacă ea ar fi avut un băiat de însurătoare, fata aceea era exact cea pe care i-ar fi ales-o.

Fetele mai mici i-au aruncat priviri pline de antipatie, dar n-a contat, din moment ce nu le-a observat. Ea avea ochi numai pentru fetele bine făcute, de aproximativ 13 ani, a căror feminitate îmbobocea, şi-i spunea cîte unei mame cu totul încîntate că un bun sfat ar fi să mărite aşa o fată cu cel mai puternic bărbat care ar fi de găsit cît mai curînd posibil.

„Va şti cum s-o desfete”, trîmbiţa ea zgomotos, „dar să te asiguri că e puternic ca un leu, că altfel, cu nişte picioare aşa frumoase ca ale ei, o să-l termine”.

Asta a provocat o tăcere totală, apoi, deodată, femeile m-au zărit pe mine stînd furişat în spate şi-au icnit de oroare că un tînăr ajuns la înaintata vîrstă de cinci ani a fost adus printre ele, să le vadă în toată goliciunea lor. S-au încolăcit în cele mai nefireşti poziţii, încercînd să-şi acopere trupurile şi, cu braţele încrucişate ca să se apere, au bombănit remarci nepoliticoase la adresa organelor mele genitale. Oricum, bunica s-a încruntat în faţa acestei frivolităţi. O fi ea gură spartă cînd e vorba de ce au alţii, dar nimeni să nu îndrăznească să comenteze atunci cînd e vorba de ce are ea!

Cu sociabilitatea temporar suspendată, s-a ridicat sfidătoare şi i-a făcut semn slujnicei care aştepta răbdătoare că e gata de plecare.

Mica noastră procesiune a pornit din nou, păcănitul de la takunya acoperind eficient comentariile făcute pe seama mea şi, la drept vorbind, şi a bunicii mele.

Înainte să ajungem în încăperea unde urma să ne spălăm, a trebuit să trecem peste un canal îngust prin care curgea apa murdară spre canalizare. Oricum, nu-l puteam traversa pînă cînd, cu solemnitate, nu scuipam toţi de trei ori în apa mizerabilă şi nu spuneam „Destur bismillah” pentru a potoli spiritele rele care stăteau întotdeauna la pîndă în locurile murdare. În Turcia de demult, trebuia să fii foarte politicos cu spiritele rele. Dacă cineva nu spunea „Destur bismillah”, adică „Pleacă, în numele lui Dumnezeu!”, cel mai probabil spiritele rele din canalizări s-ar fi simţit insultate de lipsa de respect arătată faţă de ele şi i-ar fi dat brînci aceluia pe la spate, făcîndu-l să cadă cu faţa în apa murdară, sau chiar i-ar fi putut provoca o paralizie temporară. Aşa că nu ne asumam niciodată riscuri cu ele şi am fost mereu foarte respectuoşi.

După ce ne-am achitat de obligaţii şi de data asta, am putut trece nestingheriţi peste apa murdară şi, răsuflînd uşuraţi, am purces, fără alte impedimente, spre camera de baie. Încăperea era foarte spaţioasă, dar pentru că era destinată uzului privat, avea o singură kurna, o vană mare de apă, în loc de vreo douăzeci, cîte găseai în baia comună. Într-o parte a peretelui de marmură era o nişă, unde Feride a aşezat imediat coşurile cu mîncare. Slujnica a pus săpunul, prosoapele şi apa de colonie pe un alt raft şi ne-a lăsat singuri, iar Feride a tras neîntîrziat o draperie făcută din pînză de prosop peste arcada de la intrare, ca nimeni să nu ne poată zări cum ne spălam. Apoi a continuat curăţînd kurna, pereţii şi podeaua cu săpunul pe care îl aduseserăm în acest scop. În toată vremea cît a muncit, bunica a îndemnat-o să frece totul de trei ori, căci altfel puteai considera că nu a fost spălat deloc, iar dacă nu era totul perfect curat, spiritele rele s-ar fi prins de murdărie şi probabil ne-ar fi rănit în timpul îmbăierii. Eu m-am aşezat pe partea curată a podelei, atent ca nu cumva Feride să omită să spele în detaliu orice locşor şi imaginîndu-mi demoni nimicitori rînjind şi pîndind nevăzuţi în aer, aşteptînd să se năpustească asupra mea atunci cînd m-aş fi dezbrăcat.

Asudînd în neştire pînă cînd a terminat tot, Feride a mai pus nişte prosoape pe jos, ca să ne aşezăm noi, apoi s-a aşezat şi ea. Mi-a făcut baloane de săpun ca să mă amuze şi a reuşit să mă facă să uit cu totul de spiritele rele. Spălatul era partea cea mai rea din întreaga vizită la hamam, căci Feride, la fel ca İnci, n-avea nici un pic de milă pentru mine şi mă săpunea din cap pînă-n picioare de trei ori, asigurîndu-se că nu pot să scap din strînsoare, ţinîndu-mă ferm între picioarele ei puternice. Şi-a pus un fel de mănuşă din lufă pe mîna dreaptă şi cu ea m-a frecat şi masat pe tot corpul pînă cînd mari cantităţi de murdărie neagră şi urîtă au fost scoase la suprafaţă şi eliberate de pe pielea mea aproape sîngerîndă. În ciuda ţipetelor mele cumplite, nu m-a slăbit o clipă şi, de fiecare dată cînd credeam că ce-a fost mai rău a trecut, ea tot umplea cana de argint cu ceea ce mie îmi părea a fi apă clocotită şi-o arunca peste capul şi corpul meu pînă cînd, în cele din urmă, am ieşit din mîinile ei arzînd şi tremurînd din toate cele, arătînd ca un homar.

Cîtă vreme bunica trecea printr-un tratament similar, cu şireata de Feride lăudîndu-i fără încetare pielea delicată, fără riduri şi catifelată, eu eram obligat să stau să mă odihnesc, necăjit şi plictisit de această parte a zilei şi tînjind la bucuria mîncării ce urma să mi se dea. Întotdeauna mîncarea era de două ori mai apetisantă dacă era servită la hamam. În orice caz, odată am reuşit să mă strecor afară din cameră neobservat şi-am hoinărit prin încăperea comună, fără halat de baie, gîndindu-mă să mă răcoresc cu susurul fîntînii cu apă rece care funcţiona acolo.

Femeile m-au privit cu un fel de curiozitate ostilă şi şi-au chemat iute la ele copilele, iar eu am rămas singur în mijlocul încăperii, încurcat şi timorat, fără să prea vreau totuşi să mă întorc în încăperea privată, plină de abur şi copleşitor de plictisitoare. O armeancă grasă m-a chemat la ea şi mi-a oferit un măr, dar fusesem învăţat să nu accept nimic din partea nimănui din afara familiei, aşa că doar i-am mulţumit şi i-am refuzat oferta, deşi mi-era poftă să muşc din mărul acela frumos şi roşu.

M-a tras lîngă ea şi şi-a pus cu duioşie braţul mare în jurul meu, iar o femeie tînără i-a strigat cu neruşinare:

„Doamnă, ar fi fost mai bine dacă v-aţi fi adus soţul cu dumneavoastră aici. Asta-i bună, băiatul nu e nici măcar cît degetul meu mic şi mă îndoiesc că v-ar putea fi de vreun folos”.

Celelalte femei au rîs grosolan la asta, iar armeanca cea grasă s-a înroşit de furie şi enervare.

„Ţi-ai face un bine dacă ai avea grijă ca bunică-sa să nu te-audă cum vorbeşti despre el”, a spus ea, şi au mai fost făcute multe alte comentarii despre mine, iar unele femei s-au oprit din mîncat pentru a vedea dacă nu cumva urma şi o bătaie între armeanca cea grasă şi tînăra turcoaică. Eu am scăpat şi am fugit înapoi în camera privată, la autoritatea mai amabilă a bunicii mele şi a lui Feride, şi pînă şi posteriorul meu părea să se fi înroşit din cauza sentimentului oribil de ruşine pe care l-am trăit.

Cînd m-am întors, bunica se odihnea, iar Feride aranja farfurii pe o faţă de masă albă întinsă pe o parte a pardoselii. Ne-am aşezat cu toţii cu picioarele încrucişate în halatele noastre de baie şi-am mîncat cu mare poftă lahana dolması (verze umplute), pe care dispreţuita Hacer reuşise, în cele din urmă, să le gătească perfect. Am mîncat köfte (chifteluţe de carne savuroase), börek (un aluat umplut cu brînză albă, ouă şi pătrunjel), turşu (o salată de legume murate, în special varză), ardei verzi şi castraveţi galbeni mari.

O slujnică ne-a adus de băut gazoz la gheaţă şi apoi am mîncat specialitatea lui Feride, kadin-ğöbeği, după care am fost atît de doborîţi de somn, încît bunica a devenit cam nemulţumită că eu mă lungeam cu mîncatul. Dintr-odată i-a poruncit lui Feride să strîngă resturile festinului nostru şi a spus că vrea să doarmă. M-am făcut ghem lîngă ea, rîgîind fără jenă ca să-mi arăt aprecierea pentru toate bunătăţile pe care le mîncasem, şi apoi am adormit şi eu.

Cînd m-am trezit, ziua la hamam era aproape gata. Bunica făcea baie pentru ultima oară şi Feride, observînd că m-am trezit, a profitat de asta imediat ca să mă spele din nou. Revigorată după somn, a investit atîta energie în spălatul meu de parcă se strînsese jegul pe mine de secole.

Ziua era pe sfîrşite. Vesela, rufăria murdară şi cana de argint pentru spălat au fost împachetate de Feride, iar sticla goală de apă de colonie era abandonată în mijlocul podelei. Nu mai era folositoare.

Bunica şi-a luat din nou halatul de baie roz şi m-a ajutat şi pe mine să mă îmbrac, apoi am mers pe coridorul lung care răsuna din cauza ecoului pînă cînd am ajuns înapoi în camera unde ne lăsaserăm hainele dimineaţă, şi parcă de atunci trecuse o viaţă întreagă.

Mi-am întors privirea cînd am trecut pe lîngă grupurile de femei rămase. Multe dintre cele care se aflau acolo dimineaţă plecaseră acasă, dar cele care rămăseseră o strigau pe bunica respectuos, urîndu-i sănătate şi prosperitate. Ea nu avea însă chef de astfel de banalităţi. Le-a ignorat pe toate. Vremea sociabilităţii trecuse pentru încă o săptămînă.