Susan Abulhawa, The Blue Between Sky and Water

Copyright © Susan Abulhawa, 2015

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6282-1

ISBN PDF: 978-973-46-6283-8

ISBN print: 978-973-46-5654-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © iStockphoto.com/Fred Froese

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitoarea şi activista pentru drepturile omului SUSAN ABULHAWA s-a născut în Palestina, în 1970. Este fondatoarea şi preşedinta Playgrounds for Palestine, organizaţie dedicată protecţiei drepturilor copiilor palestinieni. A publicat proză scurtă în antologiile colective Shattered Illusions şi Searching Jenin, iar eseurile şi comentariile ei politice sînt cunoscute în întreaga lume. În 2010 a publicat Mornings in Jenin, roman inspirat de războiul israeliano-palestinian. Albastrul dintre cer şi ape, bestseller în douăzeci de ţări, este cel de-al doilea roman al ei. În prezent, Susan Abulhawa are cetăţenie americană şi trăieşte împreună cu familia în Pennsylvania.

Pentru Natalie – fiica, prietena şi profesoara mea

La sfârşitul anilor ’70 şi în anii ’80, Israelul a sprijinit apariţia unei mişcări islamice în Palestina, care avea să fie cunoscută sub denumirea de Hamas şi urma să fie o contrapondere faţă de partidul Fateh al lui Yasser Arafat, o mişcare de rezistenţă revoluţionară laică după modelul grupărilor de gherilă similare din întreaga lume din timpul epocii Războiului Rece. În urma Acordurilor de la Oslo din 1993, semnate de Israel şi Organizaţia pentru Eliberarea Palestinei (OEP), a început un interminabil „proces de pace“ şi Hamas a devenit principalul mijloc de rezistenţă palestiniană în faţa ocupaţiei militare israeliene şi a reprimării permanente a aspiraţiilor la autonomie a populaţiei indigene. După două decenii de negocieri eşuate, după o enormă expansiune a coloniilor evreieşti pe pământul palestinian confiscat şi instaurarea unui sistem de apartheid în teritoriile ocupate, palestinienii au început o revoltă şi au organizat alegeri pentru o nouă conducere. În 2006, membrii Hamas au câştigat majoritatea locurilor în cadrul Autorităţii Naţionale Palestiniene în urma unor alegeri considerate a fi corecte şi transparente. Israelul şi Statele Unite au fost însă nemulţumite de rezultatul alegerilor şi au recurs la subminarea noii conduceri. În timp ce Fateh a continuat să controleze Cisiordania, Hamas a câştigat controlul asupra regiunii Gaza. Neputând să înlocuiască Hamas-ul, Israelul a izolat complet micuţa fâşie de pământ de lângă Mediterana, transformând-o în ceea ce avea să fie cunoscut drept cea mai mare închisoare în aer liber din lume. Documente desecretizate, obţinute mulţi ani mai târziu, au dezvăluit cutremurătoarea precizie cu care Israelul calcula necesarul de calorii pentru cei 1,8 milioane de palestinieni din Gaza pentru a-i face să flămânzească, dar să nu moară de foame.

Khaled

„Ideea e să-i punem pe palestinieni la regim.“

Dov Weisglass¹

Dintre toate lucrurile care au dispărut, ouăle Kinder sunt cele cărora le-am dus dorul cel mai mult. Când zidurile s-au închis în jurul Gazei şi conversaţiile adulţilor au devenit mai încinse şi mai triste, eu măsuram gravitatea asedierii noastre după micşorarea numărului acelor ouă de ciocolată delicate, înfăşurate în folie de aluminiu colorată, cu jucării-surpriză minunate care stăteau la incubat pe rafturile magazinelor. Când în cele din urmă au dispărut şi metalul ruginit al acelor rafturi se holba gol la mine, mi-am dat seama că ouăle Kinder aduseseră culoare în lume. În lipsa lor, viaţa noastră a căpătat o culoare sepia metalică, apoi a pălit, transformându-se în alb-negru, aşa cum obişnuia să fie lumea în vechile filme egiptene, când teta² mea, Nazmiyeh, era cea mai obraznică fată din Beit Daras.

Chiar şi după ce s-au săpat tunelurile pe sub graniţa dintre Gaza şi Egipt ca să se aducă clandestin lucrurile necesare traiului, tot era greu de făcut rost de ouă Kinder.

Eu am trăit în acea perioadă a tunelurilor, o reţea de artere şi vene subterane cu sisteme de frânghii, pârghii şi scripeţi care pompau mâncare, scutece, combustibil, medicamente, baterii, casete cu muzică, absorbantele mamei, creioanele colorate ale lui Rhet Shel şi orice alt lucru la care te poţi gândi, pe care reuşeam să le cumpărăm de la egipteni 24 de ore din 24, şapte zile pe săptămână.

Tunelurile subminau planurile Israelului de a ne pune la regim. Aşa că israelienii au bombardat tunelurile şi o mulţime de oameni au fost ucişi. Noi am săpat altele, mai mari, la adâncime mai mare şi mai lungi. Ei ne-au bombardat din nou şi au fost ucişi încă şi mai mulţi oameni. Însă tunelurile au rămas, asemenea unui sistem vascular viu.

Odată, Israelul a convins Statele Unite şi Egiptul să instaleze un zid subteran impenetrabil din oţel de-a lungul graniţei de la Rafah³ care să blocheze tunelurile. Oamenii priveau prin binocluri de pe dunele de nisip din Rafah şi au râs o lună în timp ce Corpul de Genişti al Armatei Statelor Unite mergea la muncă. Americanii ne vedeau şi, deşi au plecat la fel de neinteresaţi pe cât veniseră, eram siguri că râsul nostru, care plutea peste graniţă, îi scosese din sărite. Cum au plecat ei, băieţii noştri s-au pus pe treabă în tuneluri cu aparate de sudură, tăind metalul care era menit să ne împiedice subzistenţa. A fost un dar, căci zidul subteran era făcut din oţel foarte bun, pe care noi l-am folosit pentru alte lucruri.

Eram obişnuiţi să fim cei care pierd. Însă de această dată am câştigat. Am fost mai isteţi decât Israelul, Egiptul şi Statele Unite ale Americii. Gaza a fost, o vreme, o petrecere uriaşă. Ziarele noastre publicau caricaturi care îi arătau pe Mubarak, Bush şi Netanyahu scărpinându-se în cap şi la fund în timp ce noi râdeam de pe dealurile nisipoase din Rafah ţinând în mâini ceea ce făcuserăm din oţelul acela excelent: piese auto, jucării pentru parcurile copiilor, grinzi pentru construcţii şi proiectile teleghidate.

Bunică-mea Nazmiyeh zicea: „Allah să aibă milă şi să ne apere. Toată bucuria asta şi râsul ăsta din Gaza vor aduce sigur sânge şi suferinţă. Lumina aruncă întotdeauna umbre“. Trebuie să se fi gândit la Mariam.

Nu la mult timp după aceea, eu m-am dus în albastrul liniştit, acel loc în afara timpului, unde puteam să absorb toată seva vieţii şi s-o las să curgă prin mine ca un râu.

Apoi a venit Nur, cu gura plină de cuvinte arabe, ce erau scurtate şi şmirgheluite pe margini de accentul neregulat al unei străine. Ea a venit cu tot acel entuziasm american de făcătoare de bine care crede că poate repara oameni distruşi ca mine şi că poate vindeca locuri rănite ca Gaza. Însă ea era mai distrusă decât oricare dintre noi.

Şi în fiecare seară, când Nur o punea la culcare pe sora mea Rhet Shel, teta Nazmiyeh trăgea cerul la locul lui şi mama broda pe el stelele şi luna. Iar dimineaţa, când se trezea Rhet Shel, ea atârna soarele. Aşa era când s-a întors Nur.

Acestea erau femeile din viaţa mea, cântecele sufletului meu. Bărbaţii pe care îi iubeau au dispărut într-un fel sau altul, doar eu am mai rămas. Am rămas cât de mult timp am putut.

1. Avocat şi om de afaceri israelian, foarte implicat în procesul de pace din Orientul Mijlociu.

2. Bunică.

3. Provincie (guvernorat) palestiniană din sudul Fâşiei Gaza.

I

Când totul era verde şi istoria noastră trândăvea
pe dealuri, râul Suqreir curgea prin Beit Daras

1

Stră-khalto¹ a mea, Mariam, colecţiona culori şi le sorta. Două generaţii mai târziu, mi s-a pus numele după prietenul ei imaginar. Însă poate că nu era doar închipuire. Poate că era cu adevărat vorba de mine. Pentru că acum ne întâlnim la râu, iar eu o învăţ să scrie şi să citească.

Un sat dintre satele înconjurate de grădini şi livezi de măslini şi mărginite la nord de un lac, Beit Daras se afla în secolul XIII pe drumul poştei ce venea de la Cairo la Damasc. Se mândrea cu un caravanserai, un han străvechi la marginea drumului, pentru şirul nesfârşit de călători care împânzeau rutele comerciale din Asia, Africa de Nord şi sud-estul Europei. Mamelucii îl construiseră în 1325 d.H., când stăpâneau peste Palestina, şi pentru săteni a rămas cunoscut timp de multe secole drept el-Khan. Beit Daras era străjuit de rămăşiţele unui castel construit de cruciaţi la începutul anilor 1100, castel cocoţat pe o citadelă ce fusese clădită de Alexandru cel Mare cu mai bine de un mileniu înainte de acea dată. Cândva un loc pentru cei puternici, istoria îl fărâmiţase transformându-l în ruină şi ceea ce mai rămăsese se înălţa firav, cuprinzând acum întregul timp, fiind un loc unde se jucau copiii şi în care se duceau cuplurile tinere ca să scape de ochii vigilenţi.

Prin Beit Daras curgea un râu plin-ochi cu mulţimea de peşti şi plante a lui Dumnezeu, râu care aducea binecuvântări şi îndepărta gunoaiele, visurile rele, bârfele, rugăciunile şi poveştile satului, pe care le vărsa în Mediterana chiar la nord de Gaza. Apa care curgea peste pietre murmura tainele pământului şi timpul şerpuia în ritmul creaturilor care se târau, săreau, zumzăiau şi zburau.

Când avea cinci ani, Mariam fură fardul kohl pentru ochi al lui Nazmiyeh, soră-sa, şi îl folosi ca să scrie o rugăciune pe o frunză pe care apoi o aruncă în râul din Beit Daras. Era o rugăciune pentru un creion adevărat şi cererea îngăduinţei de a intra în clădirea la care mergi când ai creion. Ceea ce scrisese erau mâzgăleli, desigur, în ciuda existenţei unei şcoli elementare cu două săli şi patru învăţători, plătiţi prin donaţii lunare ale sătenilor. În schimb, ea stătea şi îşi privea fratele şi pe alţi şcolari în uniformele lor, fiecare ducând un creion într-o mână – adevărate simboluri ale statutului lor – şi ghiozdanele cu cărţi aruncate peste umeri în timp ce mărşăluiau în sus pe deal, către locul acela fermecat cu două săli, patru învăţători şi multe, multe creioane.

După cum se dovedi, Mariam nu avea nevoie de clădirea şcolii pentru a învăţa, ci doar de creion şi hârtie. Ea îşi creă un prieten imaginar pe nume Khaled, care aştepta în fiecare zi lângă râul din Beit Daras ca s-o înveţe pe Mariam să scrie şi să citească.

Culoarea râului era o enigmă pentru Mariam, care stătea pe malul lui contemplând ceea ce părea a fi lipsă de culoare, ce împrumuta nuanţe de la tot ce se afla în jur. În zilele senine, era un albastru deschis şi rece, asemenea cerului. Primăvara, când lumea era deosebit de verde, la fel era şi râul. Alteori, era limpede şi uneori era înnegurat ori mocirlos. Ea se întreba cum putea râul să capete atât de multe culori, când marea era mereu albastru-verde, mai puţin noaptea, desigur, când puritatea negrului îmbrăca totul pentru somn.

După o adâncă cugetare, mica Mariam ajunse la concluzia că numai anumite lucruri îşi schimbă culorile. Ea înţelese, de asemenea, la o vârstă fragedă, că vederea îi era ca a nimănui altcuiva. Oamenii îşi schimbă culorile după starea de spirit, însă sora ei Nazmiyeh zicea că doar Mariam putea să vadă asta. Impregnarea oamenilor cu albastru părea a se întâmpla când aceştia se rugau, deşi nu întotdeauna. Expresia oamenilor nu se potrivea neapărat cu culorile lor. Aurele albe păreau răutăcioase şi unii oameni le aveau chiar şi când zâmbeau. Galbenul şi albastrul erau sincere şi mulţumite. Negrul era cea mai pură dintre toate, aura bebeluşilor, a bunătăţii fără margini şi a forţei necuprinse.

Florile şi fructele urmau un ciclu de nuanţe o dată cu anotimpurile. La fel şi copacii. La fel şi pielea de pe braţele lui Mariam, de la cafeniu la cafeniu intens vara. Însă părul ei era mereu negru, iar ochii ei erau mereu aşa cum erau: unul verde şi unul căprui cu ape aurii. Ochiul stâng, cel verde, era preferatul ei, căci tuturor le plăcea să se uite la el, însă o astfel de curiozitate o făcea pe Nazmiyeh să se îngrijoreze că surioara ei ar putea să ajungă să fie blestemată cu hassad, ghinionul deochiului care se abate asupra cuiva din cauza invidiei altora.

2

Bunica mea Nazmiyeh povestea că fusese cea mai drăguţă fată din tot Beit Daras-ul. Zicea că a fost, de asemenea, şi cea mai rea, iar eu am încercat să mi-o imaginez pe teta mea în gloria răutăţii ei tinereşti.

Era datoria lui Nazmiyeh să o apere pe Mariam de relele hassad-ului. Unii oameni au, pur şi simplu, ochi aprinşi, lacomi, care pot să arunce cu uşurinţă blestemul chiar dacă nu asta vor. Aşadar, Nazmiyeh insista ca Mariam să poarte o amuletă albastră care să alunge invidia pe care o simţeau oamenii faţă de ochii unici ai lui Mariam şi, ca să fie sigură, Nazmiyeh îi citea regulat sure din Coran.

Odată, subiectul ochilor lui Mariam se iscă între prietenele lui Nazmiyeh în timp ce spălau rufele la râu. Majoritatea erau de curând măritate sau în aşteptarea primului copil, dar unele, precum Nazmiyeh, încă aşteptau logodna.

— Cum poate să aibă doar un ochi verde? întrebă una.

Nazmiyeh îşi azvârli baticul, eliberând un cap de meduză din bucle strălucitoare vopsite cu henna, vârî cămaşa albă a fratelui ei în găleata de spălat şi spuse în glumă, cu glas muşcător:

— Probabil că vreo bunăciune de roman şi-a băgat pula în linia noastră strămoşească acu’ nişte mii de ani şi acum ea se iţeşte din ochiul bietei mele surori.

În libertatea nestânjenită de care se bucurau femeile în acele dimineţi de spălat rufe, au râs toate, cu braţele adânc băgate în găleţile de spălat.

— Păcat că n-a fost un şarpe cu două capete, ca ea să poată avea doi ochi verzi, zise altă tânără.

— Mare păcat, mai ales pentru strămoaşa ta, Nazmiyeh, spuse o alta. Ce i-ar mai fi plăcut unul cu două capete!

Râsul suna din ce în ce mai zglobiu, eliberat de neruşinarea nestăpânită care le cuprinsese. Asta era puterea lui Nazmiyeh de a le dezbrăca de buna-cuviinţă, îngăduindu-le acelora din jurul ei să recunoască vălmăşagul din inimile lor. Era neruşinată într-un fel care deopotrivă le intriga şi le stânjenea pe prietenele ei. Puţine cutezau să o mustre, căci deşi limba ei era în stare să vrăjească o inimă, putea fi şi un ghimpe otrăvitor sau calea către nedreptate groaznică. Lumea o iubea şi o ura pentru asta.

Nazmiyeh credea că straniul colorit al ochilor soră-sii avea legătură cu capacitatea ei specială de a ghici nevăzutul. Mariam nu era o clarvăzătoare, însă putea să vadă strălucirea oamenilor.

— Cum adică strălucire? o întrebă odată Nazmiyeh.

— Strălucirea! Chiar aici, zise Mariam, trasând cu mâna un cerc în spaţiul din jurul capului lui Nazmiyeh.

Nazmiyeh reuşi să înţeleagă că lumea lăuntrică a indivizilor alcătuia un halou colorat, pe care numai surioara ei Mariam putea să-l vadă. Familia petrecu zile în şir după aceea testând talentul lui Mariam.

— Spune-mi cum mă simt acum, îi ceru fratele ei, Mamdouh, la întoarcerea acasă după o bătaie cu băieţii din vecinătate.

— Eşti roşu şi verde, răspunse Mariam şi se întoarse la ce făcea.

— Roşu şi verde împreună înseamnă că eşti speriat şi aţâţat, zise Nazmiyeh în batjocură.

— Mariam habar n-are ce înseamnă aţâţat, aşa că ştiu că minţi, fată groaznică şi neruşinată! Mamdouh o plesni peste ceafă pe Nazmiyeh şi fugi cu gând să se ferească.

— Bine că fugi, băiete!

— Mi-e milă de sărmanul măgar care o să se însoare cu tine, zise Mamdouh, adăpostindu-se lângă uşă.

Nazmiyeh râse, fapt care nu făcu decât să-l enerveze şi mai mult pe Mamdouh.

Deşi talentul special al lui Mariam slăbi cu timpul, el rămase una dintre cele două taine ale familiei şi Nazmiyeh îl folosea în avantajul ei. Când mama şi surorile unui pretendent veneau în casa lor ca să o cunoască pe Nazmiyeh, ea se purta cu îngâmfare şi era batjocoritoare căci Mariam putea intui că ele o considerau pe Nazmiyeh nedemnă de fiul lor. La piaţă, ea îi făcu de ocară pe mulţi negustori care încercară să o înşele. Darul lui Mariam era arma secretă a lui Nazmiyeh şi ea interzise pomenirea lui în afara casei lor, tot aşa cum interzise să se vorbească despre Suleiman.

3

Um² Mamdouh, stră-teta mea, a trăit înainte să apar eu. Lumea îi zicea Nebuna, dar era toată numai iubire, din felul ăla liniştit şi greu de pătruns. Ea vedea lucruri pe care alţii nu puteau să le vadă, deşi nu aşa cum o făcea Mariam.

În Beit Daras erau cinci mari clanuri şi fiecare avea cartierul lui. Baroud, Maqademeh şi Abu al-Shamaleh erau cele mai prestigioase. Ele deţineau majoritatea fermelor, livezilor, stupilor de albine şi păşunilor. „Baraka“ era numele de familie al lui Nazmiyeh, Mamdouh şi Mariam, dar nu era în el nimic cu care să te lauzi. Locuiau în cartierul Masriyeen, un talmeş-balmeş de lepădături de palestinieni de strânsură care se stabiliseră în partea cea mai săracă din Beit Daras. Ei sosiseră în Beit Daras din Egipt cu cinci secole înainte şi îşi schimbaseră sau renunţaseră la numele de familie pentru că scăpaseră de furia vreunei vrajbe tribale sau, poate, îşi dezonoraseră în vreun fel familiile şi trebuiseră să plece. Nimeni nu ştia cu adevărat.

Pentru cea mai mare parte din viaţa lor în Beit Daras, Nazmiyeh, Mamdouh şi Mariam au fost cunoscuţi drept copiii lui Um Mamdouh, nebuna satului. Chiar dacă nu aveau tată, lumea nu îndrăznea să o vorbească de rău pe mama lor de faţă cu ei căci Nazmiyeh ar fi apărut la uşa împricinatului, cu limba ascuţită şi gata de scandal şi cu o îndrăzneală care te băga-n sperieţi. Deşi copiii deplângeau situaţia mamei şi încercau cu înverşunare să o protejeze de batjocura altora, nu puteau să o ferească întotdeauna. Um Mamdouh era găsită adesea holbându-se în depărtare, vorbind cu vântul, sporovăind cu nimeni într-o limbă ciudată, iar uneori râdea fără noimă.

Odată, lumea o văzuse pe Um Mamdouh ridicându-şi thobe şi căcându-se în râu şi Mamdouh, care avea pe atunci numai 11 ani, bătuse un băiat mult mai voinic decât el pentru că îndrăznise să pomenească de asta. Erau multe nopţi când ei trei erau nevoiţi să o ia cu binişorul pe mama lor, să nu mai doarmă pe păşuni printre capre.

Se zicea că tatăl lor i-ar fi părăsit înainte să-l poată ţine cineva minte, în afară de Nazmiyeh, cea mai mare dintre ei. „Tatăl nostru a venit înapoi o dată şi noi toţi am mâncat ghada împreună“, le povesti Nazmiyeh. Mamdouh nu putea să-şi amintească, dar o crezu pe Nazmiyeh pentru că ea se jura pe Coran. În plus, trebuia să fie adevărat. Cum altfel ar fi putut fi concepută Mariam? 

Totuşi, Mamdouh îşi dorea să aibă amintirea unui tată.

4

Nu vreau să mă reped să vă povestesc despre Nur. Ea era încă la două generaţii distanţă când stră-khalo³ al meu Mamdouh s-a dus să muncească pentru stupar. Însă de credeţi, aşa cum cred eu, că oamenii sunt în parte iubire, în parte carne şi sânge şi în parte tot ce mai rămâne, atunci pomenirea numelui ei acum are un rost, la originea părţii ei alcătuite din iubire.

Pe măsură ce Mamdouh creştea, membrele i se lungeau, transformându-l în adult, iar vocea îi devenea profundă, cu un ton autoritar. Reuşi să îşi facă rost de o slujbă permanentă la un stupar, ale cărui borcane cu miere erau vândute în întreaga ţară şi chiar mai departe, în Egipt, Turcia, ajungând chiar până în Mali şi Senegal. Bătrânul stupar îşi dădu seama în doar o lună că a găsit băiatul pe care putea să-l crească şi să-l înveţe pentru ca într-o bună zi să preia afacerea familiei, ce îi fusese transmisă lui de mai multe generaţii. Stuparul avea trei neveste, dintre care două îi dăruiseră cinci fiice şi un fiu, care muri la scurt timp după naştere. Un singur copil, fiica sa cea mică, Yasmine, manifestase talent pentru creşterea albinelor. Habar nu avea el că în mai puţin de trei ani, secolele de albine, stupine, ceară de albine, roiuri, faguri de miere şi stupari care îi rânduiseră viaţa aveau să dispară, de parcă istoria nu existase niciodată acolo. Tot ce avea să rămână era dragostea lui pentru albine, pe care Yasmine, copilul cel mai apropiat inimii sale, avea să o poarte în suflet şi să o planteze în solul unui alt continent. Însă nimeni n-ar fi putut şti asta pe atunci. Viitorul oamenilor din Beit Daras era atât de departe de destinul lor, încât chiar dacă un clarvăzător le-ar fi anunţat soarta, nimeni nu ar fi crezut.

Astfel, stuparul începu să-l înveţe pe Mamdouh tot ce ştia despre arta apiculturii. Zâmbetul său era aproape ştirb din pricina rahitismului şi nu purta niciodată mănuşi de protecţie, stăruind că nu îi plăcea separarea de albinele sale – deşi îşi purta întotdeauna pălăria şi vălul şi ţinea o afumătoare în apropiere în caz că se apucau să roiască. Insistă ca Mamdouh să poarte mănuşi până când va putea să simtă legătura cu albinele în fiecare părticică a trupului său, începând cu inima şi continuând cu alte părţi vitale ale lăuntrului său până când îi ajungea la piele.

— Abia atunci n-ai să mai porţi mănuşi, îi spuse el lui Mamdouh, bătându-l pe umăr.

De fapt, Mamdouh n-ar fi putut avea niciodată o legătură atât de viscerală cu albinele precum spera mentorul său. Adevărat, sosea devreme la lucru în fiecare zi şi stătea până târziu, ascultându-l pe stupar cu orele. Însă entuziasmul şi atenţia lui Mamdouh aveau la origine rana provocată de lipsa unui tată şi dorinţa pe care o simţea profund în coapse. Auzea foarte puţin din spusele stuparului, absorbind în schimb căldura de a se afla acolo şi cercetând în jur pentru a o zări fugar pe Yasmine, fata cea mică a stuparului. Şi cum memoria păleşte adesea în faţa străduinţei dorinţelor fierbinţi, Mamdouh născoci amintirea unui tată, ale cărui trăsături le imitau pe cele ale mentorului său şi al cărui caracter semăna cu cel al unui stupar, stând să bea ceai după o masă şi vorbind despre miere, în timp ce Mamdouh cerceta camera după adierile iubirii.

Înainte ca Mamdouh să devină ucenicul stuparului, familia sa trăia din ce reuşea el să vândă ca negustor ambulant sau să câştige din munci mărunte şi din ce primeau de pomană de pe la moschei. Însă nu era niciodată de ajuns, mai ales atunci când poftele ciudate ale mamei sale creşteau. O dată, în timpul sărbătorii Eid⁴, când Mamdouh nu avea nici 12 ani şi moscheea dărui familiei lor o jumătate de miel, Um Mamdouh avu o poftă de mâncare înfricoşătoare pe care oricâtă mâncare ar fi adus la masă nu o putu sătura. Mamdouh trebui să o plesnească înainte ca toată carnea să dispară. Coranul zice că raiul se află sub tălpile mamelor şi toată lumea ştie că a-ţi plesni mama înseamnă să-ţi păstrezi singur un loc iad. Însă de bună seamă Allah avea să-l ierte, fiindcă nu acţionase în calitate de fiu al ei, ci în cea de bărbat al casei, care trebuie să se asigure ca familia să aibă carne de mâncat. Acela fu momentul când Mamdouh şi surorile lui începură să se întoarcă împotriva lui Suleiman, celălalt secret al familiei, căci ştiau că pofta mamei lor e din vina lui. Ştiau când el se afla în apropiere după apetitul nesăţios al mamei lor, după ochii ei absenţi, care-şi arătau doar albul, sau după mirosul uşor de fum care îl însoţea pe Suleiman oriunde s-ar fi aflat.

5

Oamenii care au cunoscut-o pe stră-teta mea Um Mamdouh au aflat până la urmă despre Suleiman. Sau au aflat de ea după ce au auzit de Suleiman. În vremurile acelea, cu toţii şi-au amintit un verset din Coranul Sfânt (El-Higir 15:26-27): „Şi Noi l-am făcut pe om din lut, din tină plăsmuită. Şi duhurile le-am făcut înainte din focul Samumului“⁵.

Într-o seară mohorâtă şi înnorată de decembrie din anul 1945, Um Mamdouh hoinări în căutarea lunii până când o găsi, o semilună subţire amestecată în stelele de deasupra Beit Daras-ului. Suleiman era cu ea. Era mereu cu ea acum. Pe când privea la cerul nopţii, ea auzi gemete şi râsete înfundate în spatele unui zid al ruinelor unei băi publice romane. S-a dus către sunet şi a văzut siluetele a patru adolescenţi, cu pielea lucindu-le de la lumina lunii şi stelelor. Tremurând şi gâfâind în bezna rece, cu cămăşile galabiya ridicate deasupra mijlocului, băieţii se masturbau, însă nu cu plăcere, ci, se părea, luându-se la întrecere. Ea începu să-i blesteme, să-i trimită în iad pentru un asemenea păcat. Băieţii se înmuiară instantaneu din cauza fricii şi se grăbiră să-şi tragă în jos cămăşile, până când unul dintre ei văzu cine era.

— E nebuna Um Mamdouh, strigă el, şi oftară toţi uşuraţi, apoi râseră cu răutate.

— Du-te înapoi în cartierul Masriyeen, îi strigă un băiat.

— Nebunii n-au voie aici, zise altul. Ai de gând să-ţi ridici thobe şi să te caci în râu din nou?

Um Mamdouh se retrase, agitându-şi frenetic mâinile.

— Încetaţi! Suleiman începe să se supere. Şi el nu se mânie niciodată. Încetaţi! Trebuie să vă opriţi.

Râsetele lor se înteţiră.

— Cine e Suleiman? Asta e porecla fricosului ăluia de fi-tu? O să se cace şi el în râu?

Brusc, înainte ca ea să-l poată opri, Suleiman începu să se ivească prin chipul ei. Fărâme de stele dintr-un cer negru sclipiră pe contururile capului ei în timp ce prezenţa lui creştea. Aceasta ajunse până la lăţimea umerilor ei, o imensitate întunecată cu ochi furioşi de foc roşu. Scuipa vorbe neînţelese cu un glas care tuna în toate direcţiile şi aerul se îmbibă cu un miros de ars, asemenea poluării.

Transfiguraţi, ţinuţi în picioare numai de teamă care le încremenesc mădularele, cu sufletele la fel de vlăguite precum puţele, doi dintre băieţi îşi scăpară udul în pantaloni, altul se căcă pe el, iar cel mai mare dintre ei, Atiyeh, cel care fusese cel mai înfumurat şi mai rău cu Um Mamdouh, înlemni, transformându-se într-un nod de tăcere.

Tot restul vieţii lor, băieţii aveau să-şi compare amintirile despre acel moment şi aveau să fie de acord că nimic nu i-a înspăimântat vreodată mai mult, nici măcar bandele evreieşti sau, mai târziu, soldaţii israelieni care au venit mai întâi cu puşti şi macete şi mai apoi cu incredibile maşini ale morţii. Îl zăriseră pe Suleiman într-o clipă de mânie rară. Un adevărat duh.

6

Coranul zice că Allah a făcut duhurile din foc fără fum⁶. Toată lumea ştia asta. Unii venerau duhurile, alţii se temeau de ele, dar toată lumea le respecta puterea şi se făcea mică de frica ei, iar cei care comunicau cu duhurile erau evitaţi de unii, veneraţi de alţii şi temuţi de cei mai mulţi.

A doua zi, părinţii şi bătrânii fiecărei familii s-au strâns şi au mers acasă la Um Mamdouh, unde au fost întâmpinaţi în mica locuință de piatră a familiei Baraka. Femeile au fost invitate să se aşeze pe covorul dinăuntru, în vreme ce bărbaţii, inclusiv băiatul amuţit, primiră ospitalitatea lui Mamdouh în curte, unde li se oferi ceai, curmale şi argileh, narghilele deja umplute cu tutun şi cu apă de trandafiri şi cu lămâi. Era limpede că familia se aşteptase la venirea lor. Suleiman se ivise pentru a o apăra pe mama lor şi, cum nu mai exista nici o modalitate de a păstra acest secret de familie, Mamdouh bănuise că sătenii vor veni la ei. Aşa că împrumutase narghilelele de la stupar, care i le dăduse bucuros, presupunând că sunt pentru pretendenţii lui Nazmiyeh.

În coliba lor, micuţa Mariam privea bănuitor sosirea musafirelor. Nazmiyeh le-a servit pe femei cu ceai de mentă dulce. Baticul ei era împodobit cu monede de metal ieftine care zornăiau neruşinat când mişca din cap şi o parte neobrăzată din părul ei scăpase de sub el, astfel încât lumea putea să vadă un indiciu al nestăpânitelor ei bucle arămii. Nazmiyeh păşea încet, conştientă că femeile o priveau. Se îmbrăcase cu dishdasha verde cu portocaliu, cea care i se mula pe sânii mari, pe fesele trufaşe şi pe coapsele care porneau dintr-o talie mică. Nazmiyeh avea un fel de a umple fiecare încăpere în care intra, aspirând tot aerul.

— Bine aţi venit în căminul nostru umil, doamnelor. Suntem onoraţi că aţi venit, spuse în cele din urmă Nazmiyeh, cu un zâmbet care le îngădui celor din încăpere să respire.

— Onoarea e a noastră, tânără frumoasă, ziseră ele în cor.

Nazmiyeh nu era frumoasă, cei care o priveau nu-şi pierdeau capul în aceeaşi clipă. Însă pentru cei care o vedeau cu adevărat, care îi simţeau sfidarea şi obrăznicia, ea era irezistibilă. Avea pielea de culoarea nucilor, pe care nu încerca să o facă mai albă ferindu-se de soare. Nu încerca să-şi îndrepte părul răsucit înfăşurându-l, trăgându-l sau călcându-l pentru diverse ocazii, precum nunţile, când femeile îşi dădeau jos hijab⁷-urile una alteia. În schimb, îşi lăsa buclele în pace, să fie sălbatice şi obraznice cum voiau. Indiferent ce credea lumea despre ea, Nazmiyeh se dovedea dificil de ignorat. De fapt, fusese obiectul multor fantezii în Beit Daras.

Femeile din Beit Daras veniseră cu daruri – fructe şi legume proaspete, ulei de măsline, miere şi dulciuri. Îşi cerură iertare în numele copiilor lor, asigurând-o pe Um Mamdouh, căreia i se adresară respectuos cu hajje⁸ Um Mamdouh, că fiecare băiat primise o bătaie zdravănă şi că toţi vor intra să îşi ceară scuze, dacă ea va îngădui asta. Hajje Um Mamdouh stătea tăcută şi vorbea doar când cineva i se adresa direct. Le-a asigurat pe femei că Allah este Cel care iartă şi că ea i-a iertat deja pe băieţi. A rămas nerostit, deşi înţeles de toată lumea, faptul că i se cerea iertare lui Suleiman şi că aceasta era acordată.

Abia după ce trecură multe ore, una dintre femei explică situaţia lui Atiyeh, băiatul amuţit.

— Aduceţi-l la mine, zise hajje. O să-l ajut.

Când intră Atiyeh, Nazmiyeh îl săgetă cu o privire atât de indignată şi dispreţuitoare, încât el se oprit o clipă, mai nesigur faţă de lume decât fusese vreodată. Tocmai împlinise 15 ani, deşi părea mult mai mic, şi Nazmiyeh avea 17 ani, deşi părea a fi mult mai mare. O ruşine usturătoare se răspândi prin trupul lui Atiyeh şi i se amestecă în mădulare la vederea dishdashei portocalii cu verde a lui Nazmiyeh întinse pe carnea rotunjită şi suplă a pieptului şi şoldurilor ei. Coastele îi apăsau inima din cauza stânjenelii şi, fu sigur, a iubirii. În ciuda tuturor ochilor aţintiţi asupra lui, simţi cum bărbăţia începe să i se întărească şi se repezi spre hajje Um Mamdouh să-i sărute mâna şi să-şi ascundă starea. Însă nu putu vorbi. Hajje luă în mână capul băiatului, îl trase spre spate şi începu să-şi rostească vorbele încâlcite. Ochii i se dădură peste cap în orbite şi răsuflarea ei râncedă ajunse la cei din jur. Se opri brusc, cu ochii limpeziţi. Băiatul se ridică, aparent mai înalt decât înainte de a îngenunchea, de parcă în acel moment trecuse ultimul prag către maturitate. O privi pe Nazmiyeh cu ochi care îmblânziră privirea ei mânioasă şi o încredinţară că el e mai puternic decât ea. Nimeni n-ar fi putut să prindă acea privire fugară, deşi dură o eternitate. Apoi el ieşi de parcă n-ar fi păţit nimic niciodată şi asta fu o dovadă că Um Mamdouh, femeia ciudată fără soţ şi cu trei copii din cartierul Masriyeen, care se căcase odată în râu şi dormea pe păşuni, era în realitate una dintre binecuvântaţii asyad, muritorii înzestraţi care puteau să comunice cu duhurile de pe alt tărâm.

Vestea se răspândi repede prin Beit Daras şi satele învecinate şi oamenii începură să vină în număr mare acasă la hajje Um Mamdouh. Mulţi veneau să cerceteze lumea celor nevăzute. Mai sunt şi alte duhuri în Beit Daras? Duhurile ne vor răul? Sunt bune sau rele? E adevărat că duhurile au liber arbitru? Sunt ca noi? E adevărat că ele trăiesc mai mult de o mie de ani? Majoritatea veneau să cerceteze misterele iubirii. El mă iubeşte sincer? Care pretendent e cel mai bun pentru fiica mea? Soţul meu are de gând să-şi ia o a doua nevastă? O a treia nevastă? Aduceau întotdeauna tămâie bakhour pentru a o arde, căci hajje Um Mamdouh zicea că duhurilor le place foarte mult. Odată, o femeie îi dărui lui Um Mamdouh o sticluţă de parfum din Lituania şi Suleiman stătu plecat până când ea se descotorosi de aceasta. Astfel de parfumuri cu alcool îi provocau dezgust bătrânului duh, fapt pe care mulţi îl luară drept o dovadă că Suleiman s-ar fi putut prea bine să fie un înger.

7

Acelea au fost vremurile din Beit Daras când stră-khalto a mea Mariam şi-a primit cutia de lemn cu vise şi eu traversam timpul şi moartea, înainte de a mă naşte, ca să o aştept lângă râu; acolo o învăţam limba scrisă, iar ea îmi vorbea despre culori şi amândoi născoceam cântece.

Mariam era încântată că atât de mulţi vizitatori veneau acum la ea acasă pentru sfaturile mamei ei. Veneau cu daruri şi aduceau în Beit Daras energia altor sate şi istorisiri de la familii însemnate. Când o vedeau pe Mariam, îl slăveau pe Allah pentru ochii atât de neobişnuiţi. Nazmiyeh îşi lua imediat sora la o parte şi citea muawithat din Coran ca s-o apere pe sora ei cu cuvintele lui Allah, pentru ca nu cumva complimentele să o lovească pe aceasta cu blestemul hassad-ului. Uneori, Nazmiyeh făcea asta în faţa femeilor ca să le facă de ruşine că sunt atât de îndrăzneţe cu complimentele lor faţă de altcineva în afară de Allah, Creatorul care făcuse ochii surorii ei. Însă lui Mariam nu-i păsa. Îi plăcea foarte mult atenţia de care se bucura şi îi voia pe oaspeţi numai pentru ea. S-a certat cu Nazmiyeh pentru a fi ea cea care să le servească ceaiul, ameninţând că va sparge toate vasele familiei dacă Nazmiyeh nu-i va da voie să facă asta.

— Bine, surioară. Credeam doar că tava e prea grea pentru tine, se înduplecă Nazmiyeh, iar înverşunarea din ochii de culori diferite ai lui Mariam se transformă în zâmbet în timp ce căra tava pentru servit.

Capacitatea lui Mariam de a vedea aurele se micşorase cu timpul, aşa că acum, la vârsta de şase ani, ea vedea numai ocazionalele izbucniri de sentimente intense. Lumea ei lăuntrică era întotdeauna sortată după culoare. Astfel că, după multe săptămâni în care şi-a făcut curaj, în cele din urmă ea le rugă pe femei să-i aducă un creion, un creion albastru precum cobaltul, culoarea lui Khaled, prietenul ei care o aştepta mereu la râu.

A doua zi, câteva femei veniră cu creioane, caiete, gume de şters şi ascuţitori puse într-o cutie din lemn sculptat, încrustată cu cuvântul Allah caligrafiat cu sidef. Mariam primi darul cu recunoştinţă şi fu uluită. Era o cutie din lemn cu vise pe care Mariam avea să o poarte cu ea tot restul vieţii. Începu să petreacă tot mai mult timp la râu şi, oricâte ameninţări sau bătăi primea de la Nazmiyeh, nimic nu putea să o ţină acasă în timpul zilei. Mariam îşi avea cutia ei de luat în fiecare zi la râu, unde Khaled o învăţa să-şi scrie numele şi cele 99 de nume ale lui Allah. Nu trecu mult până când ea descifră tainele limbii. Încetase să îi mai privească pe elevi în timp ce mergeau la şcoală şi pleca la râu în fiecare zi după ce îşi îndeplinea treburile casei.

De mai multe ori, Nazmiyeh se ţinu după ea ca să-l vadă pe Khaled. Negăsindu-l niciodată, Nazmiyeh ajunse la concluzia că Mariam îl născocise pentru a explica ştiinţa ei de carte învăţată singură, astfel că viaţa lor continuă în acest fel. Acestea au fost, poate, cele mai frumoase zile din viaţa împreună a familiei Baraka. Um Mamdouh era respectată, Mamdouh era fericit la slujba sa de creştere a albinelor şi Nazmiyeh deveni visătoare, părând mai frumoasă ca oricând.

Timp de doi ani, Mariam se întoarse acasă târziu după-amiaza, nerăbdătoare să îi arate surorii ei tot ce o învăţase Khaled, şi Nazmiyeh răsfoia paginile, cu inima crescându-i în piept de mândrie. Era sigură că surioara ei era prima din tot Beit Daras-ul care învăţa să citească. Odată, într-un moment de insuportabilă dragoste pentru surioara ei inteligentă, Nazmiyeh începu să plângă. Ţinu duios între palme faţa lui Mariam, se ghemui pentru a-şi aduce chipul aproape de al ei şi îi zise:

— N-am mai văzut alta ca tine, surioară. Ţine minte cât de specială eşti, cât de iubită. Vom fi mereu împreună.

— Ţi-e bine? o întrebă Mariam, care nu era obişnuită cu această latură sentimentală a surorii ei.

— Da, sunt mai mult decât bine. Sunt îndrăgostită, şopti Nazmiyeh.

Mariam icni de uimire, cu ochii măriţi.

— Stt, habibti, zise Nazmiyeh ducându-şi un deget la buzele surâzătoare. O să-ţi povestesc mai târziu. Însă deocamdată acesta e secretul nostru.

Nazmiyeh îşi asumase dintotdeauna un rol matern în viaţa lui Mariam. Acum erau şi surori, care puteau să conspire şi să-şi păstreze una alteia secretele. Aşa că Mariam, care avea de-acum aproape opt ani, hotărî să-i explice cine e de fapt Khaled. Însă nu în acel moment. Trebuiau să se roage, căci e vremea pentru a patra salat a zilei, şi să pregătească masa de seară înainte ca fratele lor Mamdouh să se întoarcă acasă de la munca lui la stupină.

1. Khalto – mătuşă.

2. Mama lui…

3. Bunic.

4. Importantă sărbătoare religioasă musulmană care urmează după Ramadan.

5. Sura XV din Coran, în traducerea lui Silvestru Octavian Isopescul, Editura ETA, Cluj, p. 223. Potrivit notei traducătorului de la aceeaşi pagină, Sunum este „Un vânt fierbinte, veninos, care vine de la răsărit şi face multă stricăciune“. „Duh“ este traducerea pentru cuvântul arab „djinn“, care poate fi tradus şi cu „demon“.

6. În traducerea în limba engleză a Coranului, în loc de „Samum“ este folosită expresia „foc fără fum“.

7. Batic cu care femeile musulmane îşi acoperă părul şi gâtul.

8. Titulatura pentru o femeie musulmană care a făcut pelerinajul la Mecca.