© 2006, 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4110-9

ISBN PDF: 978-973-46-4111-6

ISBN print: 978-973-46-3906-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Amedeo Preziosi (1816-1882), Hagiadur – din Erzerum (1856)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DOINA RUŞTI este una dintre cele mai cunoscute scriitoare contemporane. Tradusă în mai multe limbi, invitată la numeroase târguri şi evenimente internaţionale, s-a impus în special prin romanele cu tematică diversă şi construcţie solidă, cele mai multe apărute la Editura Polirom. Fantoma din moară (2008), roman amplu despre comunismul românesc, a fost distins cu Premiul pentru Proză al Uniunii Scriitorilor din România, iar Lizoanca la 11 ani (2009) a primit Premiul „Ion Creangă“ al Academiei Române. Acesta din urmă a fost editat la Berlin, de Horlemann Verlag.

A mai scris Omuleţul roşu (2004), roman primit călduros de publicul italian, Patru bărbaţi plus Aurelius (2011), Mămica la două albăstrele (2013), precum şi un puzzle narativ – Cămaşa în carouri şi alte 10 întâmplări din Bucureşti (2010). Zogru (2006), recompensat cu Premiul Uniunii Scriitorilor – Asociaţia Scriitorilor din Bucureşti, a fost tradus în bulgară şi italiană şi se află în curs de traducere în limba spaniolă. Doina Ruşti trăieşte la Bucureşti, este profesor universitar şi scenarist.

Pagină web: http://doinarusti.ro

1

Nu-i rămânea decât să-l aştepte pe Andrei Ionescu. Era mulţumit şi nemulţumit, nerăbdător şi totodată dornic să se pregătească pentru întâlnire. Voia să fie ceva memorabil, să capete satisfacţia de care avea atâta nevoie. Niciodată nu-şi imaginase că va ajunge până aici, că îşi va pierde până-ntr-atâta cumpătul şi mai ales optimismul, care îl ţinuse atâtea veacuri la suprafaţă.

Trecuseră multe peste el, încât aproape că nu-şi mai amintea starea de la început, de detaşare, de curiozitate. Pierduse pulsul adevărat al dorinţelor de atunci.

Ieşise din leagănul cald al pământului într-o zi de primăvară, în Săptămâna Mare a anului 1460. Nu ştia bine ce se întâmplă şi nici nu ştia în ce lume intră. Simţise doar un impuls năprasnic să părăsească locul cald în care picotea de multă vreme, mângâiat de un abur umed şi înmiresmat. Ţâşnise fără vreo idee, se aruncase înainte fără gânduri, până ce dăduse de faţa fermecată a lumii.

În primul moment, totul i s-a arătat violet. Era în mijlocul unui câmp, dar el vedea iarba şi pădurea din depărtare şi copacul din faţă şi chiar pe omul de sub el în violet intens. Iar culoarea aceasta l-a atras atât de tare, c-a rămas câtva timp încremenit şi fascinat.

În special omul de sub copac îl uimea peste măsură. Îi auzea bătăile inimii, îi vedea chipul mişcându-se, aproape licărind în mai multe puncte, şi simţea cum se revarsă spre el valuri de unde, în ritmul unei melodii care îi umplea sufletul de tristeţe. Acesta a fost primul contact cu Pampu, de care a rămas apoi legat şi fizic, şi sufleteşte şi pe care şi acum, când îl aşteaptă pe Andrei Ionescu, încă şi-l mai aminteşte ca pe cea mai apropiată fiinţă, ca pe fratele lui drag.

Acum ştie însă că apariţia sa n-a stârnit în inima lui Pampu niciun fel de interes. Acesta îşi trăgea sufletul sub un dud din marginea drumului. Fusese tocmai la Branişte, dincolo de pădure, să ducă un ied la nişte rude mai sărace ale spătarului. Trebuia să se întoarcă la curte, unde îl aşteptau alte treburi. Se rezemase de scoarţa uscată şi tare a copacului şi îşi fermeca inima cu un fluier mic. Se gândea la Ghighina, fata spătarului Gongea. Nu se gândea la ea ca la o iubită, ci aşa, ca la o fiinţă frumoasă, către care îndrăznise să ridice ochii. Pampu era argat de curte, dat de mic la stăpân. Era un băiat oacheş, cam în genul lui George Clooney, viu şi deschis, respectuos şi învăţat cu de toate. Avea 25 de ani.

Cum stătea cu spatele sprijinit de trunchiul copacului, a văzut ţâşnind parcă din inima pământului un fuior subţirel de lumină verde, care stătea încă în faţa lui, drept ca o lumânare. Era ca şi cum lumina soarelui ar fi lins firul ierbii. Se uitase un timp, apoi continuase să se gândească la ale lui, fără să mai dea vreo importanţă firicelului de lumină, cât o coadă de cireaşă. Apoi a văzut cum şnurul se unduieşte spre el. Înainta lent, ca un cordon fin, lungindu-se pe toată distanţa de cinci metri.

În dreptul lui s-a oprit brusc, apoi s-a aruncat fulgerător. De-aici încolo are numai amintirile sale, fără Pampu.

A intrat prin vâna gâtului încordat şi a pătruns cu bucurie în sângele fierbinte. Era cuprins de un entuziasm nemărginit. Alerga prin vene şi vase, punând stăpânire pe un teritoriu primitor şi stimulativ. A trecut prin inimă, s-a lăsat strâns şi răsucit de bătăile ei, apoi a ieşit în acelaşi periplu nebunesc pe alte canale, până când a ajuns din nou de unde plecase. A străpuns iarăşi carotida şi-a ieşit puţin lângă locul de intrare, la timp ca să prindă fâşia îngustă care se furişa fâlfâind. Contactul cu propriul corp a fost o nebunie. Nu-şi imaginase că prin mişcarea asta circulară poate să atingă un stadiu atât de înalt de fericire. Era acum ca un cerc mototolit, ca un continuum care se mişca ameţitor prin cotloanele fiinţei lui Pampu, în timp ce acesta stătea rezemat de trunchiul dudului, cu ochii pierduţi în zare, cu gâtul roşu, contractat şi pătat de un strop verde, abia vizibil. Era stăpânul acestui om şi plutea cu mintea amorţită şi fără dorinţe.

Pe urmă s-a moleşit tot şi-a căzut înăuntru, topindu-se, ştiind dintr-odată toată istoria şi toate gândurile lui Pampu. Vedea cu ochii minţii întâmplări şi gesturi, înţelegea rostul vieţii şi bucuriile ei, simţea chiar şi groaza care îl cuprinsese pe Pampu în momentul în care îi săgetase gâtul. Era el, dar era în acelaşi timp şi omul care făcuse popas sub dud. Îi intrase în sânge, îl umpluse pe dinăuntru, iar acum vedea cu ochii lui.

Iar acesta a fost un moment pe care l-a ţinut minte cu toate detaliile.

A deschis ochii şi l-a izbit miracolul. Nimic din ceea ce văzuse înainte nu mai era aşa. Lumea s-a deschis într-o mie de culori. Fiecare părticică a ei i se desluşea acum: iarba măruntă, bătută deasupra pământului, cărarea îngustă care ducea în sat, pădurea din zare, cerul deasupra şi fluierul mic din mâinile lui Pampu, care erau acum mâinile lui. Pe gât îi apăruseră două puncte mici, dureroase – orificiile prin care se strecurase înăuntru şi pe unde ieşise să regăsească partea din sine rămasă afară.

S-a ridicat într-un târziu, împins de gândul că întârziase cam mult, iar la conac îl aştepta treaba de pe lume, ca de obicei. Era ciudat cât de repede preluase impulsurile lui Pampu şi cât de conştiincios se gândea să le ducă la îndeplinire. A luat-o pe cărarea alburie, drept spre Comoşteni, care atunci se numea Coteni, la conacul spătarului Gongea. Ştia în amănunt tot drumul şi se minuna în acelaşi timp de tot ceea ce vedea.

Totuşi, în acele prime săptămâni nu s-a gândit niciodată la Pampu ca la o victimă. Ştia că îl luase în stăpânire, dar nicidecum nu se punea în situaţia lui. Se simţea ca un musafir răsfăţat ori ca un turist în vacanţă.

Primele zile au trecut cu mărunţişuri: voia să vadă, voia să ştie tot. Iar curiozitatea lui stârnise suspiciune în jur. În plus, înţepăturile de pe gât începuseră să se inflameze şi să arate ca două boabe de piper roşu.

De cum a deschis poarta din dos a conacului a intrat în acţiune. În faţa grajdului erau câţiva argaţi care tocmai terminaseră de ţesălat caii. Între ei era şi Ioniţă, un băietan enervant, care obişnuia să-l strige de departe, ori de câte ori îl vedea, Pampuleboule, ce mai faci, neneacule? Pe Pampu îl indispunea la culme interpelarea asta, de fapt, îi era antipatic puştiul bubos şi cu gura mare şi de fiecare dată când îl vedea îi venea să-l strângă de gât ca să-l împiedice să vorbească. Totuşi, nu-şi pusese niciodată mintea cu el. Zâmbea, dădea din cap dezaprobator şi mergea mai departe. Atunci însă, când noul Pampu a intrat pe portiţa dinspre grajduri, de cum a dat cu ochii de Ioniţă a simţit nevoia să-i închidă gura înainte de a-şi fi terminat întrebarea. Totul s-a petrecut repede şi surprinzător. Pampu a intrat, s-a uitat spre faţa bubosului şi din doi paşi a fost lângă el. L-a prins de gât cu o singură mână, iar când tocmai terminase prima parte a întrebării, l-a ridicat într-o secundă şi l-a aruncat în zidul grajdului ca pe-un mototol rufos. Şi-a dat seama imediat că făcuse ceva care nu trebuia făcut. Avea în mod vag un sentiment de regret, dar era în aceeaşi măsură satisfăcut. Băieţii de la grajduri tăceau uluiţi, iar Ioniţă zăcea căzut pe-o parte, roşu, cu buza de sus muşcată.

Din momentul acela locul lui Pampu la curtea spătarului a fost altul. În câteva zile a devenit subiectul numărul 1 al servitorimii. Li se părea schimbat, posedat, pentru că nimic din omul binevoitor dinainte nu se mai vedea. Noul Pampu rânjea insolent. Nu-i mai ardea de treabă şi nici vorbă să mai stea la ordinele cuiva. Era ca un stăpân pe moşia lui, iar dacă cineva i-ar fi stat în cale, l-ar fi doborât cu o singură palmă.

În plus, pe gât se vedeau două răni urâte, ca doi colţi de vampir.

2

A doua zi, pe când curtea începuse să vorbească pe seama lui, Pampu cel nou a avut prima întâlnire în viu cu Ghighina şi a vorbit pentru prima oară. A fost ca a doua naştere şi îşi aminteşte încă bucuria care pulsa în fiecare cuvânt aruncat spre lume.

În timp ce se uita la slugile care alergau cu braţele pline de rămurele spre cuptorul mare din curte, fata l-a strigat din foişorul de la drum. Ştia că şi el aprindea adeseori focul, dar cum nimeni, nici măcar vătaful nu-i spunea să facă ceva, Pampu privea cerul cu uimire sinceră, pironit în mijlocul curţii agitate. Apariţia Ghighinei i-a stârnit imediat interesul. Ştia cine era, ştia ce însemna pentru vechiul Pampu şi tocmai de aceea s-a îndreptat iute spre colivia cocoţată pe patru stâlpi înalţi, în care Ghighina îşi agita braţele.

Fiica spătarului împlinea 17 ani în primăvara aceea, de Sfântul Gheorghe. Preocuparea ei cea mare era rochia de Paşte, la care lucrase mai bine de o lună şi pe care o terminase în Joia Mare. Primise tocmai de la Sighişoara o stofă moale şi subţire, bleumarin, din care îşi făcuse o rochie cambrată, garnisită cu dantelă albă. Era încântată de ea şi i se părea că arată ca o prinţesă. Visul ei era să ajungă în cetatea Târgoviştei, să se mărite cu un boier mare, să aibă trăsuri şi rochii frumoase şi să nu se mai întoarcă niciodată în Coteni.

Îi plăcea Pampu. Îşi simţea sufletul fâlfâind când îl vedea, dar ştia foarte bine că între ei nu era posibilă nicio legătură. Pampu era omul ei bun la toate. Îl chema de două-trei ori pe zi, îl trimitea să-i facă diverse comisioane, să-i aducă flori din grădină, să culeagă mere, altele decât cele aduse dimineaţă, îi spunea cum să se-mbrace, îi împuia capul cu toate visurile ei despre Târgovişte ori despre prăvăliile din Sighişoara.

În viaţa ei de fiinţă răsfăţată exista totuşi cineva care îi punea beţe-n roate şi-i frângea elanurile. Iar acesta era Maşcatu, vătaful curţii. Nu putea să spună despre el că e necuviincios ori că se poartă rău cu ea. În fond, el era şeful general al curţii. Punea în mişcare toată lumea. De dimineaţă până seara se auzea, de la grajduri şi până sus, în odăile cele mari ale casei, vocea lui puţin răguşită şi, odată cu ea, Ghighinei îi venea în minte şi chipul posomorât al vătafului. Avea o figură de om pregătit să dea cu parul. Doar când apărea spătarul Gongea faţa vătafului se lumina instantaneu, iar el devenea bun de pus la rană. Altfel, se făcea că n-aude ori mormăia ceva. Iar pe Ghighina o privea duşmănos şi nu se grăbea niciodată să facă ce-i cerea fata. De aceea se bucurase când Savetina, bucătăreasa, îi spusese că o-ncasase cu o seară în urmă: „Domnişoară, domnişoară, îi spusese aceasta, vătaful nostru a luat-o în barbă, a fost un scandal azi-noapte în odaia grajdului. Cică Pampu ar fi posedat, Doamne fereşte!“.

Bucătăreasa nu ştia mai mult, iar Ghighina voia amănunte şi spera să le afle de la Pampu. Evident voia să-i arate şi rochia cea nouă. Stătea în foişorul de la poartă, gătită şi nerăbdătoare. Abia ajungea cu bărbia la parapetul de sus. Era o fiinţă mărunţică şi în mişcare permanentă.

Pampu, de cum o auzi, grăbi pasul şi din două-trei sărituri ajunse la ea. O privea cu uimire şi atent la toate emoţiile care veneau din sufletul omului peste care se făcuse stăpân. Ea vorbea necontenit, fixându-şi asupra lui ochişorii albaştri şi umezindu-şi din când în când buzele. Îl întreba ce se întâmplase seara trecută, în odaia grajdului, dacă era adevărat că a intrat în el vreun duh rău şi mai ales dacă îi arsese cumva lui Maşcatu vreuna.

Seara trecută nu se întâmplase mare lucru, doar că începuse un vânticel pervers de aprilie. Lada pe care dormea Pampu era chiar lângă fereastră. Ceilalţi aveau locuri ferite, iar Iscru se lăfăia lângă cuptorul sobei. Nu stătuse mult pe gânduri. Se ridicase domol şi o luase spre el. Se vedea proiectat pe pereţii camerei ca o namilă neagră. Ajuns lângă cuptor, apucase cu amândouă mâinile lada pe care dormea Iscru şi o mutase binişor către uşă. Ca şi când ar fi mutat un scaun. Fără efort şi fără comentarii. Cât timp îşi făcuse culcuşul în locul cel bun, nimeni nu scosese nicio vorbă. Apoi, în timp ce Iscru, buimăcit, se strecura afară, unul dintre băieţi începuse să vorbească în şoaptă, minunându-se de puterile lui. Era un băiat de la curtea găinilor pe care Pampu îl simpatizase întotdeauna. Îl chema Mărineci. Tot ascultându-l pe acesta, îşi dădea seama că Pampu se schimbase. Ştia că fusese un om îndatoritor şi gata să facă tot ceea ce nu le plăcea celorlalţi să facă. Le era cam tuturor simpatic, dar aşa cum îţi este drag un căţel. Nimeni din cei din jur nu se gândise la el ca la un adversar. Iar acum, tăcerea lui senină, gesturile bruşte şi forţa uluitoare cu care îl ridicase pe Iscru îi făceau să se uite la el cu teamă. Cu toate acestea îi plăcea noua postură şi simţea că şi Pampu este satisfăcut.

Când Maşcatu intrase în cameră, adus de Iscru, îl văzuse ca pe stăpânul nemilos, care trebuia pus la punct. Pur şi simplu se ridicase de pe ladă sub impulsul obişnuinţei. Apoi se îndreptase spre vătaful care îi punea întrebări şi-i răsese un pumn în ochi. Omul a căzut în nesimţire peste trupul firav al lui Iscru, iar în încăpere s-a lăsat o linişte absolută.

Imediat fusese năvălit de un sentiment necunoscut, de o părere de rău acută, şi, cu gesturi hotărâte, se grăbise să-l ridice pe Maşcatu. Dar nu ştia ce să facă mai departe. S-a uitat spre Mărineci, iar acesta părea împietrit pe lada lui. Pe fereastră alunecau lumina albă, de lună, şi umbrele depărtate ale unei tufe de liliac. Ceilalţi băieţi nici nu respirau. În cele din urmă îl rezemase pe Maşcatu de tocul uşii, iar pe Iscru îl aşezase cu grijă pe lada pusă acum lângă fereastră. Apoi a adormit ca un buştean.

În zorii zilei, când curtea forfotea deja de glasuri şi de mişcare, odaia grajdului era pustie. Pampu se trezise ca omul care-a dormit bine.

Mai întâi a luat-o prin livada înflorită. Apoi a coborât la râu, atras de focurile de pe prund. Erau acolo câteva zeci de fete, cu polovece argintate ori cu ciubere de lemn, care răscoleau apa, strigând numele morţilor. Trecuse apoi pe la bucătărie şi mâncase un blid mare de linte bătută. Bucătăresele se uitau la el înmărmurite. Îşi dădea seama că trebuie să spună ceva, dar nu-i venea nimic. La un moment dat le zâmbise, iar ele deveniseră dintr-odată prietenoase, îl întrebaseră dacă nu vrea şi o bucată de pâine de secară, iar Savetina îi adusese un şervet cusut cu flori roşii. Pampu s-a strecurat afară cu grijă, dar când trăsese uşa, aceasta ieşise din ţâţâni. O femeie ţipase, iar el, intimidat, a pus uşa cu grijă mare lângă toc şi a dispărut repede şi fără ţintă. Şi tot atunci a dat ochi în ochi cu Iscru, care îl privea senin şi intimidat, încât l-a lovit un val de vinovăţie. Băiatul nu spunea nimic, doar îl privea ca un discipol umilit.

Nu mai făcuse ceva memorabil până în momentul în care îl strigase Ghighina, iar întâlnirea cu ea îi deşteptase un arsenal de dorinţe, care îl făcuseră să vorbească pentru prima oară.

O privea încântat, fără să-i ia în seamă întrebările. Mai întâi i-a atins şuviţa de păr castaniu lăsată intenţionat să cadă din plasa împodobită cu mărgele. Apoi îi pipăi corsetul strâns. Ea vorbea repede, uşor uimită, uşor speriată, „nu se poate“, îi spunea, „ce te-a apucat, doar nu este adevărat c-a intrat dracul în tine...“.

Ar fi vrut s-o sărute, se simţea împins de o forţă care venea din miezul creierului, dar îi era totodată şi teamă. I-ar fi plăcut să-i atingă dantela albă a rochiei, dar fata îi punea întrebare după întrebare. Pampu se depărtă puţin, uitându-se la fel de uluit şi fermecat la feţişoara ei albă, cu pomeţii bombaţi şi rotunjiţi, iar ea prinse momentul să-l întrebe încă o dată cine este.

— Acum nu mai eşti Pampu, nu-i aşa? Cine eşti, de fapt?

Întrebarea îl atinse. Şi el dorea să ştie cine este. Se gândea totodată că fata avea dreptate: Pampu nu era decât omul în sângele căruia se bălăcea cu bucurie de aproape douăzeci de ore. Era legat de Pampu, îl simţea ca pe un frate şi ar fi vrut să-i îndeplinească toate dorinţele lui de fiinţă umilă. Dar el nu era Pampu.

Atunci a simţit prima oară dorinţa clară de-a avea o identitate şi-a realizat cu satisfacţie că putea să fie oricine, putea să-şi ia orice nume.

— Zogru.

— Poftim?

— Zogru! Ăsta e numele meu.

Cuvintele îi ieşiseră fără greutate, iar senzaţia era atât de plăcută că aproape nu mai era atent la ce spune. Era prima oară când vorbea şi-i plăcea la nebunie. Zgomotul amplu părea împrăştiat într-o văgăună, iar dorinţele cele mai secrete ale lui Pampu ieşeau pe gura lui ca nişte limbi de foc. Spunea tot ce-i trecea prin cap, chestii de genul „ne vedem la noapte“, „în noaptea asta ne vom iubi“, ba chiar şi „am să-ţi arăt dragostea mea“. Se uita în ochişorii ei albaştri şi îşi ţuguia buzele ca să spună tot ce-i traversa mintea. Ghighina îl asculta mirată de mimica lui şi mai ales de planurile amănunţite pentru noaptea aceea, uitându-se discret spre cele două răni micuţe de pe gât, ca în cele din urmă să-l întrebe:

— Unde crezi că ne întâlnim noi la noapte?

— Te găsesc eu!

3

Spătarul Gongea era mai mult plecat. În special către seară punea caii la trăsură şi pleca doar cu vizitiul peste deal, la Dafina Băleanu. Era un om fără multe griji. Încă de la 17 ani se înrolase în armata lui Vlad Dracul, Bătrânul. Plecase din Branişte împreună cu cei doi fraţi ai lui ca să se arunce în expediţia antiotomană de la 1443. Coborâse cu armata până la Sofia. Dar fraţii lui muriseră pe drum. Unul, chiar înainte să treacă Dunărea, se încăierase cu nişte negustori într-un han din Giurgiu. Celălalt şi-a dat duhul la Turnu, tot cam aşa, într-o ciorovăială cu gărzile din port.

La întoarcere a primit drept asupra moşiei din Coteni şi în vara aceea s-a însurat cu Stana, fata unui chelar. În anul următor a plecat iarăşi la război, scăpând ca prin minune din dezastrul de la Varna. Nu fusese de faţă când i se născuse fiica. Se întâmplase într-o zi însemnată, de Sfântul Gheorghe. De aceea şi primise numele Gherghiţa. Apoi, doica o alintase Ghighina şi aşa i-a rămas numele. Stana a murit imediat după naştere, iar Gongea a plecat iar, în marea expediţie burgundă, de la 1445. S-a luptat cu disperare ca omul care nu mai are nimic de pierdut şi cu gândul la frumoasa lui nevastă, moartă. A trăit recucerirea Giurgiului ca pe-un act de răzbunare personală. Atunci a luat de la un turc, ucis în luptă, o casetă rotundă, de aur, bătută cu safire, în care se afla un inel, tot aşa, cu pietricele verzulii. Această captură îi aduse aminte de fiica lui. Dar nu ajunsese acasă decât aproape de Crăciunul lui 1446, după ce intraseră oamenii lui Iancu de Hunedoara în cetatea Târgoviştei, într-o zi teribilă de decembrie, pe care a ţinut-o minte tot restul vieţii lui.

Era o zi încremenită, fără strop de soare. Începuse să fulguiască. Gongea ieşea din cancelaria domnească, de unde îşi luase ţidula cu rangul de spătar. Bineînţeles, nu dusese niciodată spada domnească, dar ajunsese să comande un grup de ostaşi tineri, mulţi dintre ei luaţi din garda voievodală. Acestora li se spunea spătărei, iar el devenise spătar prin asociaţie. Aşadar, ieşea din cancelarie când a auzit tropotul cailor. Apoi a văzut călăreţii. Aveau blazonul Hunyazilor. Au descălecat, au trimis înainte solul, apoi au intrat în palat. L-au scos pe Vlad Dracul în piaţă, au spus ceva despre trădare şi nesupunere, apoi i-au luat capul.

Întors acasă spătar, Gongea nu s-a mai însurat. Sub Vladislav viaţa lui a fost ceva mai liniştită. A contribuit cu bani pentru o biserică domnească din curtea Mânăstirii Snagov şi-a primit o bucată de pământ, cu baltă de peşte, nu departe de sfântul lăcaş, la Bucureşti. Şi-a ridicat o casă acolo şi a tot făcut drumuri la conacul ascuns în pădure, ca artistul care îşi ridică în taină opera. Voia s-o mărite pe Ghighina cu nepotul unui dregător din Târgovişte şi să-i dea de zestre casa din Bucureşti. Nu era bogat, dar nici nu se putea plânge. Adunase ceva bani în expediţiile războinice în care fusese, iar acum, de când urcase pe tron Vlad Dracul cel Tânăr, se zvonea că va fi iarăşi război.

Altfel, spătarul a cunoscut multe femei, aproape că nu ratase niciuna dintre femeile de la curtea lui, între care se număra şi mama lui Pampu. Era o femeie tristă, cu ochii mari, pe care o iubise repede şi întâmplător. Era tânăr atunci, cu mult înainte să se însoare. Femeia era măritată şi mai avea câţiva copii. Pe Pampu l-a adus într-o dimineaţă la conac şi l-a dat în grija spătarului, care a înţeles imediat că era fiul lui. Avea atunci şase ani şi era un copil visător, care privea ca şi maică-sa, drept spre lună. Spătarul l-a ţinut pe lângă el, fără să-l socotească totuşi fiul lui.

A avut mereu aventuri, chiar şi după ce s-a însurat, în special pe ruta lui obişnuită, între Coteni şi Bucureşti, dar niciuna nu i se lipise de suflet ca Dafina, văduva unui boiernaş din Mârşani. În săptămâna Paştelui s-a dus de două ori s-o vadă, iar până după Înviere avea de gând să stea la Coteni, între poporenii săi.

În Joia Mare s-a întors acasă cu gândul să se pregătească de denie. Dar nici n-a intrat bine pe poarta mare că i-a apărut Maşcatu la trăsură, cu o figură gravă, ca unul care are mortul în casă, şi i-a spus repede, pe când îi deschidea uşa trăsurii:

— A dat nenorocirea peste noi, măria ta!

Spătarul a coborât din trăsură, destul de alarmat. Îl ştia bine pe Maşcatu, pe care îl socotea un om de mare încredere. În grija lui era lăsată toată curtea. El era mâna dreaptă şi nu doar o simplă slugă. Tocmai hotărâse să-i dea un loc de casă şi să-i înzestreze fata pe care s-ar fi hotărât s-o ia de nevastă.

— Nu mă speria! Ia-mă uşor şi spune-mi tot şi pe rând.

Apoi s-au aşezat pe scândura lată care pardosea pridvorul pivniţelor, iar Maşcatu a început să povestească. I-a spus despre puterea neobişnuită a lui Pampu, despre cele două răni de pe gât, despre privirea lui nouă, de om abia trezit din somn. Şi-a adăugat mai mult în şoaptă:

— Ioniţă zice că l-ar fi văzut apropiindu-se de jupâniţa...

Ceva era aici, deşi nu-şi dădea seama cât este de adevărat. Spătarul a urcat în casă, a poruncit să-i aducă un coş cu prune uscate şi pe urmă l-a chemat pe Pampu.

Nu i se părea nici schimbat, nici primejdios. Stătea dinaintea lui, cu aceeaşi faţă ascultătoare şi pregătită să se bucure de bucuria interlocutorului. Avea părul puţin umezit şi dat cu grijă după urechi, ca un servitor respectuos care trecuse pe lângă butoiul cel mare de la streaşina casei şi îşi netezise în grabă freza ca să intre primenit la stăpân.

— Ce-ai păţit, Pampule, ce te-a muşcat de gât? Ia, vino încoace să te văd mai bine!

Cele două înţepături arătau acum ca nişte cireşe mari, cu orificiile distinct conturate. Gongea o atinse cu degetul mare pe una dintre ele şi află că nu erau dureroase.

— Haide, stai jos aici, pe pernele astea, şi spune-mi pe-ndelete cum s-a-ntâmplat.

— Veneam de la Branişte, începu Pampu, zilele trecute, când am fost să duc iedul, pe care trebuia să-l ducă Iscru.

Îi plăcea să vorbească, să-şi audă vocea şi mai ales să povestească.

— Mi-am tras niţel sufletul sub dudul lui Călţun. Cum stăteam acolo, l-am văzut pe Zogru: era ca un fuior strălucitor de lumină verde.

Povestind, încerca să se pună în locul lui Pampu şi, pe măsură ce trecea la amănunte, la momentul în care intrase în sângele lui cald, de exemplu, se simţea parcă vinovat ori măcar responsabil pentru suferinţa lui Pampu pe care acum o povestea în detaliu.

— Te-a-nţepat şi pe urmă a dispărut?

— Nu. A intrat în mine, în sângele meu.

— De unde ştii că n-a ieşit?

Zogru zâmbi cu zâmbetul lui Pampu, apoi spuse cu toată siguranţa:

— Ştiu precis.

Gongea îl privea aiurit. Se uita în ochii lui negri şi rugători şi nu-i venea să creadă că Pampu, pe care îl ştia de când era copil, stă acolo atât de liniştit şi-i povesteşte cum a intrat dracul în el. În mod normal s-ar fi văicărit. Poate ar fi plâns. Era ceva suspect cu el. Liniştea aceasta nu era normală.

— Bine. Uite cum o să facem: trimit eu după popa Barbu, să-ţi citească Blestemele Sfântului Vasile cel Mare. Până atunci stai pe-aici, prin curte, să nu te depărtezi. Mai bine te-aşezi pe banca de la gropanul de apă şi stai până te chem.

Îi părea rău de el, iar când se mai gândea că are şi sângele lui în vine simţea cum i se zdrenţuieşte sufletul.

Popa Barbu era un om voinic, cu o uitătură cam critică şi cu barba zburlită. L-a ascultat cu luareaminte pe spătar şi-a cerut un coş de ouă proaspete, pentru că era Joimariul. Pe urmă a pus patrafirul pe capul lui Pampu şi-a-nceput să dondăne din cartea mare, legată în piele, pe care o moştenise de la tatăl lui. Spunea cuvinte pe care nici el nu le înţelegea, stâlcindu-le, inventând sunete şi gândindu-se ce ar putea să însemne fiecare. Pampu îl asculta fascinat şi încrezător, iar Zogru se gândea cu sinceritate că n-ar fi rău să-l părăsească pe Pampu şi să exploreze şi alte locuri ori situaţii. Dar după citirea Blestemelor nu s-a întâmplat nimic. Realiza cu înfiorare că s-ar putea ca toată viaţa să-i treacă astfel, legat de Pampu, slugă de boier. Se gândea totodată că ar putea să plece cu Pampu cu tot, prin cetăţi ori aşa, ca să mai vadă cum trăiesc şi alţii.

I-a lipsit însă imboldul, pentru că în seara aceea a descoperit cu emoţie o faţă a vieţii, delicată şi încolţită de miresme. În rând cu toată servitorimea, îmbrăcat cu o cămaşă curată şi cârpită frumos, a intrat în biserică. El era cu ochii după Ghighina, îi urmărea silueta micuţă care se strecura printre şirurile de oameni şi plănuia o întâlnire de dragoste, aşa cum zăcea ea de multă vreme ascunsă în închipuirea lui Pampu. Ştia ce urma să se întâmple în biserică şi, la început, nici n-a fost atent. Apoi, pe măsură ce încăperea se umplea de flori şi de sfeşnice aprinse, Zogru s-a lăsat prins de corul care slăvea numele lui Cristos. Se uita la crengile de liliac, la mărgăritarul domnesc şi la răsura înfrunzită şi se simţea cuprins de un sentiment împăciuitor, de înfrăţire cu toată lumea. În faţa lui erau toţi băieţii de la curte. Cântau însufleţiţi şi luminaţi de flăcările lumânărilor. Pe Ioniţă îl vedea din profil, roşu, cu ochii înlăcrimaţi şi cu privirea evlavioasă. Aproape că îl iubea. Se stinsese cu totul supărarea şi dorinţa de a-i stâlci faţa. Câţiva paşi mai înainte stătea drept şi parcă întinerit Maşcatu. Iar în faţa lui se afla spătarul, aşezat pe scaunul din strană.

În noaptea aceea, după ce venise de la denie, stătuse un timp în grădină, trăgând în plămâni mirosul de zarzăr înflorit. Apoi, făcându-şi socoteala că Ghighina era deja în pat, urcase tiptil scările numeroase care duceau spre prispa mare a casei boiereşti. De cele mai multe ori intra prin dos, pe la bucătărie şi de-acolo o lua pe scările de lemn care duceau direct spre odăile cele mari. Acum însă urcase prin faţă, numărând treptele neregulate, din lespede întărită cu piatră roşie, până în cerdac.

Uşile erau zăvorâte, iar în pridvor, pe patul înălţat şi împrejmuit cu balustradă de stejar, dormeau la rând toate slugile casei. Într-un colţ, Mărineci cânta încetinel un cântec de iubire. Îl chemaseră fetele care ţineau casa şi care se dădeau în vânt după cântecele lui.

Cum a păşit în prispă, l-au şi văzut, iar Mărineci îi făcu semn să se apropie. Nu-şi imaginase deloc aşa această incursiune, dar nici nu mai avea chef să intre în casă. Se aşeză cuminte lângă Mărineci şi îi ascultă cuvintele ca pe o poveste: ea venea din arşiţa câmpului, avea părul împletit şi buzele roşii, iar el îi ieşea în cale şi-i spunea: Arde inima în mine/ Când ridic ochii spre tine. Era o melodie uşurică şi alunecoasă. Se vedea luna printre stâlpii pridvorului şi venea din când în când câte o boare caldă şi parfumată.

Când Mărineci termină cântecul, o fată pe care o ştia doar din vedere îl împinse uşor cu vârful piciorului şi îl întrebă dacă era adevărat c-a intrat necuratul în el. După ce confirmă, cineva povesti că şi un unchi de-al lui păţise tot aşa, dar că, după ce stătuse şase săptămâni la un schit din Transilvania, îşi revenise complet.

— Eu nu am nimic, explică Zogru. Mă simt foarte bine.

Tăcerea generală îl avertiza că nimeni nu-l crede.

— Este adevărat că are doi colţi veninoşi?

Vocea subţirică părea emoţionată.

— Cine să aibă? se interesă Zogru.

— Vampirul care te-a muşcat de gât.

Iniţial vrusese să nege, dar îl apucă dintr-odată un chef nebun să povestească lucruri înfiorătoare.

— Da. Arată ca un om, dar are cap de animal.

— Cu ce seamănă?

— Cu un viţel.

Imediat îşi dădu seama că nu era bine, aşa că preciză:

— Dar are colţi ca ai lupului. Şi poate să ia şi înfăţişare de om. Mie mi s-a arătat la început ca un om oarecare.

— Cum arăta?

— Aşa, cam ca Iscru. Era un bărbat tânăr, delicat şi frumuşel.

— Cu ochii negri?

— Mai degrabă verzi. Am şi stat puţin de vorbă. Zicea că se duce la Târgovişte la un neam de-al lui. Şi nu ştiu cum a făcut, că a apărut capul înfiorător, de viţel roşu. M-am uitat o dată peste câmp şi, când m-am întors, el se şi transformase. N-am apucat să-l întreb cine ştie ce că şi-a înfipt colţii în gâtul meu.

Se lăsase tăcerea şi simţea cum ceilalţi îl ascută cu sufletul la gură.

— Şi pe urmă?

— Pe urmă a dispărut. Uite aşa, ca un fum care se risipeşte.

— Acum o să te transformi şi tu.

— Nu cred. De ce m-aş transforma?

— Pentru că aşa se întâmplă de obicei.

— Ai văzut tu pe cineva? Aiurea! Nu se întâmplă nimic.

— Dar deja te-ai transformat. Ai ridicat lada cu Iscru şi l-ai luat pe Maşcatu în braţe ca pe-un fulg.

Era adevărat. Şi el îşi dăduse seama că putea să facă lucruri pe care Pampu nu le putuse face vreodată. Dar de ce-ar fi fost rău?

— Ei, întotdeauna am fost puternic, dar poate că n-am arătat de ce sunt în stare!

Au mai stat un timp şi-au tot pus întrebări despre vampir, mai mult nelămuriţi de înfăţişarea lui, mai ales de capul de viţel, din câte alte animale fioroase ar fi putut să fie. Îi părea rău că nu-i venise altceva, nici el nu ştie de ce alesese un astfel de detaliu, pe cât de neplauzibil şi nespectaculos pe atât de trainic. Mai târziu, după ce trecuseră vreo două sute de ani de la noaptea aceasta parfumată, pe când toţi ascultătorii lui se făcuseră oale şi ulcele, într-o seară de vară o auzise pe-o femeie bătrână povestind, aproape cu aceleaşi cuvinte, despre vampirul care lua înfăţişare de viţel roşu. Povestitoarea susţinea că străbunicul ei însuşi văzuse arătarea. Apoi peste alte sute de ani găsise povestea într-o culegere de folclor românesc. Dar atunci, în noaptea în care povestise pentru prima oară despre vampir, nu se gândise niciun moment că spunea ceva atât de memorabil pe care oamenii nu aveau să-l uite câteva sute de ani.

4

Nespectaculos. Exact aceasta era şi constatarea lui Andrei Ionescu. Nespectaculos şi chiar penibil, îşi spuse, în timp ce închidea dispreţuitor Mitologia lui Tudor Pamfile. I-ar fi plăcut să găsească o istorie teribilă pe care să coleze tot felul de amănunte obscene, bune de dat la bizon. Zâmbi, rostind cu delicateţe cuvântul bizon, oftă adânc şi îşi aprinse cea de-a zecea ţigară din ziua aceea, care era o marţi – marţea aşteptării lui Zogru. Bineînţeles, nu ştia cine este Zogru şi nici că îl aşteaptă în strada Gelu Căpitanul, peste care plutea aripa răcoroasă a altor timpuri.

În acest timp, Zogru se gândea la prima zi de Paşte, care i-a umplut sufletul de bucurie şi ori de câte ori venea sărbătoarea aceasta îşi amintea de ziua însorită şi colorată pe care o trăise la conacul din Coteni, în anul 1460, înainte de a se numi Comoşteni, prin dania măicuţei Nălbica.

Pe balustrada cerdacului erau aşezate coşuri albe, împodobite cu crengi de salcie şi încărcate de ouă încondeiate. Toată ziua de vineri desenaseră cu ceară fiecare ou – nu doar câteva femei care ştiau bine să ţină condeiul, ci şi băieţii care voiseră să-şi lase gândurile pe câte un ou. Zogru desenase un copac mic şi stufos, de care era rezemată o siluetă, iar în faţa ei mâzgălise un firicel ca un şarpe. Pe urmă îşi pierduse din vedere creaţia. O parte din ouă fuseseră duse în faţa bisericii, la hora rituală de Paşte.

Dar cea mai frumoasă amintire din acea zi a rămas momentul în care şi-a primit hainele cele noi. Spătarul dădea în fiecare an, de Paşte, câte un rând de haine pentru fiecare servitor. Pampu a primit opinci frumoase, cu nojiţe din piele vopsită, care veneau bine pe ciorapii noi de bumbac alb. Ceilalţi îşi înfăşurau picioarele în pânză moale. Doar el, spătarul şi Maşcatu aveau ciorapi. Pantalonii, băgaţi în ciorapi, erau şi ei albi şi mătăsoşi la pipăire. Peste ei cădea cămaşa scurtă până sub genunchi şi strânsă bine la mijloc cu un brâu roşu. Acesta nu era nou, dar arăta încă bine. Era ţesut din lână subţirică şi aspră. Dar cel mai mult i-a plăcut vesta din piele de miel, şi ea albă şi împodobită cu două rânduri de floricele roşii de lână, ca şi bordura cămăşii. Nu-şi închipuise niciodată că puteau să-l facă atât de fericit nişte haine, tocmai pe el – care nu mai purtase îmbrăcăminte până atunci. Era un sentiment de emoţie şi de mândrie, venit din rărunchii lui Pampu şi totodată se simţea adăpostit de toate relele. Se simţea puternic şi dorea din tot sufletul să se arate lumii.

În ziua de Paşte a stat la masa mare din curte, cu toţi servitorii. A mâncat friptură de miel şi ouă roşii, a băut o cană de vin şi a cântat în rând cu toată lumea Dă-ne, Doamne, viaţă multă/ Şi să-avem ce pune-n burtă. Vătaful a venit la el şi i-a privit de aproape bubele de pe gât. Apoi l-a îmbrăţişat şi i-a îndemnat şi pe ceilalţi să uite de necazul care dăduse peste Pampu: nu era nimic rău, pentru că Domnul nostru Isus Cristos ne curăţă toate păcatele. Spătarul a trimis la masa slugilor şi prăjituri, în primul rând colivă de grâu ales, amestecat cu miere şi nuci fărâmiţate, dar şi pască, făcută din mai multe soiuri de făină, împănată cu brânză proaspătă şi împodobită pe deasupra cu mei şi miere de pădure.

Pe urmă, Zogru s-a dus la horă şi-a bătut cu opincile cele noi pământul albit şi neted din faţa bisericii. Era tot satul adunat acolo. În primul rând şi le aminteşte pe fete, îmbrăcate toate cu haine noi, cu trupuşoarele strânse în brâuri şi cu fotele roşii, bătute cu fir galben, ca două şorţuri, alunecând drepte, în faţă şi în spate, peste cămaşa albă şi lungă până la glezne. Băieţii se uitau ucigaş printre şuviţele negre de păr. Vede încă în minte frunzele de hrean pe care femeile bătrâne aşezau ouă şi colivă ca să le dea dansatorilor. Mitu, vătăşelul, păzea butoiul de vin pe care plutea o tărtăcuţă, din genul Lagenaria Siceraria, nou-nouţă, cu coadă lungă, decupată frumos ca să se poată bea cu ea. Dansau înlănţuiţi Rustemul, băteau pe loc Ciuleandra, se lăsau luaţi de valurile Vulpii. Lăutarii din Mârşani cântau cu poftă şi cu ochii pe câte o fetişcană plină de nerv. Mai ales cel cu naiul, dar şi cel cu drâmba se opreau din când în când şi făceau cu ochiul în stânga şi-n dreapta ca să se simtă oamenii băgaţi în seamă.

La un moment dat a venit şi spătarul Gongea. A oprit trăsura în faţa bisericii şi doi oameni au coborât din trăsură un coş de ouă şi-un butoiaş de vin. Oamenii i-au mulţumit cu urale, apoi boierul a luat drumul Mârşaniului, unde avea de gând să petreacă celelalte zile de Paşte.

Singura rămasă la conac era Ghighina. Taică-său îi admirase rochia şi mărgelele de sticlă, aduse tocmai de la Braşov, o strânsese în braţe şi-o sărutase, cum făcea el de obicei, apoi poruncise să pună caii la trăsură şi plecase spre Dafina Băleanu, pe care Ghighina o ura şi-ar fi vrut s-o vadă moartă. Nici măcar Zogru nu se mai gândea la ea. Şi-o scosese cu totul din minte, prins în vârtejul miraculos al vieţii.

De la horă a luat-o peste câmp, până la cariera de piatră, unde s-a întâlnit cu Tenica, o văduvă pe care o ştia de multă vreme şi pe care o mai strânsese în braţe şi prin toamnă, la culesul viei. Dar atunci era Pampu. Întâlnirea de acum era pentru el nouă. Ştia ce urmează şi păstra în suflet şi în minte amintirea întâlnirii anterioare. Femeia avea mărgele făcute din gâturi de guguştiuci. Fiersese bine oasele până când se albiseră, apoi le ţinuse o săptămână la soare. Arătau ca nişte bumbi mâncaţi de carii, lăptoşi, înşiraţi pe un fir de in, răsucit în două. Era oacheşă, ca aproape toate fetele din sat, zveltă şi cu ochii mari şi catifelaţi ca ai lui Pampu. L-a cuprins cu mâinile de după gât, iar el a simţit dintr-odată cum i se taie genunchii. A pus cu grijă vesta lui cea nouă cu lâna spre pământul tare, de carieră, şi s-au aşezat pe ea. Bătea un vânt călduţ care aducea miros tămâios de flori, ca în ziua de Paşte. Apoi s-au sărutat. El i-a desfăcut şiretul subţire de la cămaşa de bumbac şi i-a muşcat uşurel sfârcurile negre. Îi plăcea să se uite la faţa ei frumoasă şi în acelaşi timp să-i dea la o parte fusta lungă. Când a pătruns în ea, a intrat într-un vârtej şi odată cu el toată lumea. Vedea în zare coroanele albe ale copacilor, cerul senin ca lacrima şi auzea stins ritmul muzicii şi glasurile care chiuiau din timp în timp. Pe urmă a privit în ochii ei şi l-a cuprins un sentiment de milă, de bucurie, de biruinţă şi de sacrificiu în acelaşi timp. Se simţea trup şi suflet cu ea, era parcă pregătit s-o înghită, să ştie sigur că face parte din el şi, de asemenea, se simţea stăpân peste fiinţa ei plăpândă.

Chiar şi acum, aşteptându-l pe Andrei Ionescu, după ce a iubit atâtea femei cât nici nu le mai ştie numărul, când se gândeşte la după-amiaza de Paşte, în care a cunoscut pentru prima oară iubirea prin trupul lui Pampu, îi tremură sufletul şi e gata să se întoarcă acolo, în cariera de piatră, dacă ar mai exista măcar o singură cale de întoarcere.

5

Dar Andrei Ionescu nu ştie de Zogru, se gândeşte la un alt roman, ceva mai teribil decât Vâna, pentru care îl lăudase toată critica literară. Acum vrea să scrie despre Carol, un copil al străzii care intră într-un bar şi cere un pachet de ţigări. Dar la ieşire dă nas în nas cu Procuroru, care îşi dă seama din prima ce fel de marfă are sub ochi şi-l şi înşfacă. Îl duce chiar în seara aia la un belgian pedofil, în Militari, într-o casa nouă, cu video-interfon şi cameră de supraveghere. Andrei Ionescu savurează în tăcerea camerei lui descrierile amănunţite ale sodomizării şi felaţiei, mişcând ritmic arătătorul lung şi subţire deasupra unui Viceroy fumegător, în timp ce în strada Gelu Căpitanul se adună gândurile senine ale unei vieţi fără sfârşit. Pentru Zogru, primăvara anului 1460 este tot atât de actuală ca şi după-amiaza aceasta de iulie, în care îl aşteaptă pe Andrei Ionescu.

După Paşte, viaţa a devenit nespus de paşnică. Zogru punea umărul la treabă. Se scula cu noaptea în cap şi aprindea cuptorul cel mare. Apoi pleca tocmai la pădure şi aduna crengi ca să aibă ce să ardă până spre amiază, când băgau pâinea la copt. Pe urmă alerga cu două coşuri mari, agăţate de cobiliţă, până la balta din pădure, să culeagă lintiţă pentru gâşte şi raţe. Nu se ducea singur, ci cu jumătate dintre femeile de la curte. El stătea pe mal şi aduna bănuţii mici de verdeaţă de pe suprafaţa bălţii cu o greblă uriaşă de răchită. De asemenea, avea grijă să pocnească lipitorile de pe picioarele femeilor care, băgate în apa până la genunchi, puneau în coşuri lintiţa strânsă la mal.

Către prânz o lua cu Ioniţă peste câmp să ducă mâncare argaţilor care munceau pământul. Cărau mâncarea în polovece, pe un par gros, pe care îl duceau pe umeri, alergând cu paşi mărunţi până în marginea câmpului de grâu. Îl lăsa şi pe Ioniţă să care, mai mult aşa, ca să nu-l pună în inferioritate. Îşi dădea seama că ar fi putut să ducă singur cele trei vase, dar îi plăcea să-l vadă asudat şi chinuit de efort pe băiatul blond şi umflat care acum îl trata cu tot respectul.

Bubele de pe gât aproape că nu se mai cunoşteau. Se făcuseră ca două puncte maronii, abia vizibile. Popa Barbu era de părere că orice ar fi fost ieşise de mult din el. Pampu era iar ca înainte, poate nu tocmai la fel de binevoitor, dar oricum un bărbat la locul lui.

Vremea trecea repede, cu munca, dar şi cu întâlnirile, din ce în ce mai dese, fie în carieră, fie în marginea satului, fie, nopţile, la Tenica acasă. Aproape că uitase cu totul de Ghighina şi de promisiunea pe care i-o făcuse în ziua de Joimari.

Pentru ea însă, viaţa se făcuse de nesuportat. În noaptea aceea se închisese în cameră, înfricoşată de posibilitatea ca Zogru să apară lângă patul ei. Era măgulită de dorinţele lui, îi plăcuse atingerea şi îi simţea încă mirosul care semăna cu al crengilor rupte în pragul primăverii. Totuşi, nu se punea problema să intre în camera ei, s-o iubească, să-i strice viitorul. Nici măcar nu-l dorea. Adică nu într-atâta încât să fie a lui, să-l lase să-i dea jos hainele. În noaptea de Joimari aproape că nu dormise. Îi era teamă, dar îl aştepta totodată. În zorii zilei a adormit dezamăgită, cuprinsă de un val de nemulţumire şi de revoltă. De fapt, sperase ca el să vină şi să-şi ţină promisiunea.

În Vinerea Paştelui nici n-a mai ieşit din casă. Toată după-amiaza a ordonat hainele pentru servitori. Mai cu seamă pe ale lui Pampu. Până la urmă i-a pus şi ciorapi, dar el nici nu observase, nu-i spusese nici o vorbă, nu trecuse nici măcar pe la fereastra camerei ei. Sâmbătă a coborât la bucătărie şi l-a zărit doar de departe. În noaptea de Înviere era în biserică, dar părea aiurit, se uita pe deasupra mulţimii, preocupat parcă de mirosul de mărgăritar amestecat cu tămâie. Stătea cu nările umflate, ca omul care adulmecă.

Ziua de Paşte a fost cu adevărat de coşmar. Spătarul a plecat fără să-i spună la revedere, iar ea a privit din foişor hora din faţa bisericii. Îi vedea destul de bine, chiuind şi zbătându-se în ritmul dansului, şi-i venea să plângă de gelozie, mai ales dintr-un fel de invidie la gândul că ei îi era cu totul interzisă distracţia aceea. Nu se punea nici măcar problema să vină la horă şi să privească.

Taică-său îi promisese s-o ducă de Sfântul Gheorghe la Târgovişte, unde se ţinea mare bal în casa unui boiernaş, pe nume Vaşcu, tot aşa, spătar, ca şi Gongea. El avea două fete şi nişte nepoţi care îl ajutau la treburile curţii şi pentru ei pusese la cale o petrecere.

Ghighina mai mersese în toamnă acolo, de Sfântul Dumitru. Fusese sărbătoare mare pentru că însuşi Mihnea, fratele vitreg al voievodului, slobozise o biserică în Şotânga, într-un sat în care avea conac mare, de care îngrijea un nepot de-a lui Vaşcu. Era o dimineaţă caldă, de octombrie luminos, iar lumea se adunase în faţa bisericii. Ghighina văzuse atunci multe feţe selecte, venite din Târgovişte, oameni îmbrăcaţi cu haine scumpe şi împodobiţi cu bijuterii aduse de departe, unele de la Viena, altele poate din Veneţia. Dar în această mulţime distinsă, apariţia lui Mihnea fusese de-a dreptul strălucitoare. Era un bărbat tânăr, cu păr negru şi bogat, pe care-l lăsa să fluture sub căciula uşoară şi fandosită, din piele de jder. Şi avea o expresie impunătoare, de om pregătit să treacă peste orice. Îşi rotea ochii negri în toate părţile, ca şi când n-ar fi vrut să scape ceva important şi fiecare avea impresia că pe el îl priveşte în mod special, îl vede cu adevărat şi îl înţelege de la distanţă. Pentru Ghighina, întâlnirea cu acest bărbat fusese un şoc. Ştia că Mihnea este un personaj important, prea important ca să-şi coboare ochii spre ea, dar măcar îi deschisese o uşă spre alte dorinţe decât ceea ce crezuse până atunci că ar face-o fericită. În general, când omul află că lumea este mai mare decât şi-o imaginase este cuprins de mâhnire mai întâi, gândindu-se la condiţia lui umilă şi mărginită de până atunci. Abia după aceea porneşte la drum, încercând să iasă din locşorul lui strâmt şi să cucerească ţinutul necunoscut. Cam aşa fusese şi cu fata spătarului, care de la Sfântul Dumitru încoace se tot gândise la haine noi, la alte vise şi mai cu seamă la alţi oameni decât cei care îi populaseră până atunci imaginaţia.

Dar Pampu o luase prin surprindere. Nu atât prin îndrăzneală, cât prin indiferenţa ucigătoare de după aceea.

Treceau zilele şi aproape că nici nu-l mai vedea. Pampu alerga dintr-un loc într-altul, fără s-o privească măcar. Fata stătea pe patul înalt al prispei ori în foişorul de la poartă, pipăindu-şi beladona cusută în corsajul rochiei, şi aştepta un moment în care el să fie pe aproape ca să-i poată spune ceva. Până atunci îl chema pentru tot felul de nimicuri, îl punea să-i aducă flori ori fructe ori cine ştie ce lucruşor uitat de ea prin grădină, iar acum îi era frică, îi era jenă, îi era de-a dreptul imposibil să-l mai strige, ca şi când n-ar mai fi fost acelaşi om ascultător: servitorul ei.

De Sfântul Gheorghe, când Ghighina împlinea 17 ani, Gongea s-a ţinut de cuvânt. Cu două-trei zile înainte a sculat toată curtea în picioare, ca să pregătească lada cu haine, coşurile cu mâncare, să cureţe şi să aranjeze caii şi trăsura. Pe urmă a hotărât cine să meargă la Târgovişte: câţiva băieţi mai voinici, ca să facă faţă eventualelor peripeţii.

De când urcase pe tron Vald Dracul cel Tânăr se răriseră tâlharii, iar drumurile erau destul de sigure. Prinţul acesta, pe care spătarul nu-l văzuse niciodată, era crâncen cu pedepsele şi i se dusese vestea de om rău, dar drept, pentru că avea pentru toţi vinovaţii o singură pedeapsă: îi trăgea în ţeapă în locuri publice. Se auzea că cetatea Târgoviştei ar fi fost plină de vaietele muribunzilor şi că oamenii mergeau pe străzi cu mare băgare de seamă să nu facă vreun rău, cu voie ori fără voie.

De aceea, spătarul a luat doar trei băieţi, în afară de vizitiu, anume pe Iscru, pe Ioniţă şi pe Pampu, primeniţi cu hainele cele mai bune.

Ghighina şi-a spălat părul cu iarbă-mare şi l-a ondulat pe frunte, ţinându-l o noapte întreagă răsucit pe cârpe. Şi-a pus pe la tâmple şi pe la subraţ o picătură de miere amestecată cu frunze descântate, şi-a frecat buzele cu hrean, le-a vopsit, începând o cutiuţă nouă de cremă amestecată cu Phytolacca Decandra. În zorii zilei de 22 aprilie arăta ca o păpuşă de porţelan: micuţă, durdulie, cu ochii albaştri, uşor tiviţi cu negru, cu faţa albă şi buzele foarte roşii. S-a aşezat în trăsură cu satisfacţia de a se şti frumoasă. Zogru a privit-o cu ochii lui Pampu, buimăciţi de somn, şi şi-a adus aminte de ea. El şi Ioniţă au urcat în coada trăsurii, iar Iscru s-a aşezat cu vizitiul, pe capră. Bagajele erau bine fixate, unele în trăsură, altele în coşul mare din spate. Nu era o caleaşcă, dar făcea impresie bună. Arăta ca o căruţă mare, cu o banchetă acoperită cu blană de urs şi cu un coş bombat, împletit din răchită.