© 2013 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3260-2

ISBN PDF: 978-973-46-3261-9

ISBN print: 978-973-46-3187-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Împăratul bizantin Teofil, înconjurat de demnitari ai curţii sale, ilustraţie din cronica lui Ioan Skylitzes, Synopsis historion

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Timothy E. Gregory (n. 1951), istoric specializat în studiul Imperiului Bizantin şi arheologie clasică, este profesor la departamentul de istorie al Ohio State University. Dintre volumele publicate: Vox Populi (1979), Panathenaia: Studies in Athenian Life and Thought in the Classical Age (1979), The Soteriology of Clement of Rome within the Intellectual Matrix (1988), The Early Byzantine Empresses and the Orthodox Church (1990), The Sanctuary at Epidauros and Cult-based Networking in the Greek World of the Fourth Century B.C. (1992), Hellenic Religion and Christianization, c. 370-529 (2001), The Lives of Peter the Iberian, Theodosius of Jerusalem (2008).

Cuprins

Lista ilustraţiilor

Lista hărţilor

Lista casetelor

Prefaţă la ediţia a doua

Prefaţă la ediţia întâi

Introducere

Capitolul 1. Criza din secolul al III-lea

Capitolul 2. Renaşterea sub Diocleţian

Capitolul 3. Epoca lui Constantin cel Mare

Capitolul 4. Secolul al IV-lea: de la Constanţiu al II-lea la Teodosie I

Capitolul 5. Secolul al V-lea

Capitolul 6. Epoca lui Iustinian

Capitolul 7. „Evul întunecat” bizantin: sfârşitul secolului al VI-lea şi secolul al VII-lea

Capitolul 8. Dinastia Isauriană şi iconoclasmul

Capitolul 9. Lupte nesfârşite în jurul icoanelor

Capitolul 10. Începutul Dinastiei Macedonene

Capitolul 11. Apogeul puterii bizantine

Capitolul 12. Comnenii

Capitolul 13. Consecinţele celei de-a patra cruciade

Capitolul 14. Începutul declinului

Capitolul 15. Sfârşitul imperiului

Capitolul 16. Bizanţul după căderea Constantinopolului

Glosar

Bibliografie generală

O selecţie de surse primare în traducere engleză

Conducători bizantini

Cronologie comparată

Resurse electronice

Index

Lista ilustraţiilor

2.1. Tetrarhii

2.2. Arcul lui Galerius

3.1. Columna lui Constantin, Constantinopol

3.2. Bazilica Sfântul Ioan din Lateran, Roma, perspectivă izometrică

6.1. Sfânta Sofia, plan

7.1. Fortăreaţă bizantină de pe insula Dokos

7.2. Quasr Amra

10.1. Biserica Fecioara Maria de la Skripou

10.2. Detaliu din una dintre inscripţiile amplasate de Leon Protospătarul în absida bisericii din Skripou

10.3. Planul mănăstirii Sfântul Meletie

11.1. Biserica publică (katholikon) a Marii Lavre (Megiste Lavra), Muntele Athos

11.2. Mozaic reprezentându-i pe Constantin al IX-lea şi pe Zoe, Sfânta Sofia

11.3. Biserica Sfinţii Apostoli din Atena

11.4. Câteva biserici în cruce greacă înscrisă

12.1. Mozaic reprezentându-i pe Ioan al II-lea Comnen şi soţia sa, Irina, Sfânta Sofia

12.2. „Biserica metropolitană mică”, Atena

13.1. Mănăstirea cisterciană Zaraka

14.1. Meteora, schitul (skete) Doupiani

14.2. Meteora, biserica Metamorphosis (Schimbarea la faţă), în Marele Meteor

14.3. Meteora, mănăstirea Rousanou

15.1. Mistra

15.2. Agioi Theodoroi, Mistra

15.3. Pregătirea tronului

16.1. Catedrala Înălţării la Cer din Zagorsk, Rusia

16.2. Frescă „bizantină” modernă

Lista hărţilor

0.1. Geografia Mediteranei orientale

0.2. Diviziunile politice în estul Mediteranei, cca 200 d.Hr.

2.1. Imperiul Roman restaurat, cca 300 d.Hr.

3.1. Constantinopolul între secolele al IV-lea şi al V-lea

5.1. Europa şi vestul Asiei în secolul al V-lea, după 476

6.1. Imperiul Bizantin în vremea lui Iustinian

7.1. Cuceririle islamice până în 750 d.Hr.

7.2. Theme în secolul al VII-lea

8.1. Themele Asiei Mici după secolul al VII-lea

9.1. Bătălii din istoria Bizanţului

10.1. Bizanţul în secolul al IX-lea.

10.2. Europa Centrală şi de Est în Evul Mediu timpuriu

12.1. Imperiul Bizantin în vremea Comnenilor

13.1. Situaţia după a patra cruciadă, cca 1214

14.1. Peninsula Balcanică şi estul Europei în secolul al XIV-lea

14.2. Imperiul Bizantin, cca 1350

14.3. Mănăstirile de la Muntele Athos

Lista casetelor

2.1. Tentativa lui Diocleţian de a controla preţurile

2.2. Marea persecuţie

3.1. Întemeierea Constantinopolului

3.2. Opoziţia lui Eusebiu de Cezareea faţă de imaginile creştine

3.3. Rânduieli pentru o biserică

4.1. Constanţiu al II-lea vizitează Roma (357)

4.2. Ereticii în Bizanţul timpuriu

4.3. Distrugerea serapeumului din Alexandria

5.1. Femeile din casa lui Teodosie

5.2. Uciderea filosoafei Hypatia

6.1. Anthemios din Tralles şi Isidor din Milet

6.2. Anicia Iuliana

6.3. Ciuma lui Iustinian

6.4. Călugăriţe travestite

7.1. Căsătoria Constantinei cu Mauricius (582)

7.2. Violenţele facţiunilor de circ în timpul domniei lui Focas

7.3. Persistenţa practicilor păgâne: canoanele Conciliului trulan (691/692)

7.4. Teofan despre Mahomed şi originile Islamului

7.5. Cucerirea Ierusalimului de către arabi: nobleţea lui ’Umar şi patriarhul Sofronie

7.6. Miracolele Sfântului Artemios

8.1. Ecloga şi societatea bizantină din secolul al VIII-lea

8.2. Teoria icoanelor

8.3. Decretul celui de-al doilea Conciliu de la Niceea (787)

9.1. Oraşul bizantin Amorion şi campaniile de săpături efectuate aici

9.2. Poeta Casiana († 840)

9.3. Bizanţul şi vecinii săi în secolul al IX-lea

9.4. Bizanţul şi papalitatea în secolul al IX-lea

10.1. Aurul bizantin

10.2. Decorarea Palatului Kainourgion

10.3. Mandilionul

10.4. Liutprand de Cremona la Constantinopol

10.5. „Noul” port al Constantinopolului

11.1. Casele bizantine

11.2. Dighenis Akritas

11.3. Istoricul Mihail Psellos

12.1. Ana Comnena scrie despre tatăl ei

12.2. Sosirea primei cruciade în Imperiul Bizantin

12.3. Competiţiile de tip apusean în Bizanţ

12.4. Răsăritul şi Apusul în ajunul celei de-a patra cruciade (secolele X-XII)

12.5. Statele cruciate în secolul al XIII-lea

13.1. Distrugerea vechilor opere de artă în timpul jefuirii Constantinopolului de către latini

13.2. Leon Sgouros, tiran al oraşului Nauplio

13.3. Guillaume de Villehardouin şi Parlamentul Doamnelor

13.4. Sfântul Sava al Serbiei

14.1. Situaţia Asiei Mici la sfârşitul secolului al XIV-lea

14.2. Mănăstirile din Meteora

14.3. Sfânta Anastasia, tămăduitoarea celor otrăviţi

14.4. Bizanţul şi vecinii săi în secolele al XIII-lea şi al XIV-lea

15.1. Tunul cel temut

15.2. Bizanţul şi Renaşterea italiană

16.1. Împăratul preschimbat în marmură

16.2. Kornaros şi Erotokritos

16.3. Bizanţul şi Fraţii Karamazov

Prefaţă la ediţia a doua

Pregătirea celei de-a doua ediţii a volumului O istorie a Bizanţului mi-a oferit prilejul să corectez multe greşeli şi lipsuri din text şi, sper eu, să îl fac mai folositor şi mai plăcut pentru cititori. În noua ediţie, structura de bază a cărţii şi abordarea de ansamblu au rămas aceleaşi, ţinând cont în mod deosebit de caracterul direct al stilului şi de convingerea că o istorie a civilizaţiei bizantine ar trebui să fie accesibilă unui public variat. Cartea ar putea lăsa impresia că e de modă veche, dată fiind preferinţa ei pentru expunerea faptelor din punct de vedere politic şi cronologic, însă eu sunt convins că acesta încă reprezintă cel mai eficient mod de a le oferi cititorilor o schemă de bază pe care să clădească apoi o mai bună cunoaştere şi perspective mai largi.

Totuşi, a doua ediţie încearcă să furnizeze mai multe informaţii despre condiţiile sociale şi economice ale vremii şi să acorde mai multă atenţie modului de viaţă al oamenilor de-a lungul istoriei de o mie de ani a Imperiului Bizantin. În parte face aceasta aruncând o privire, ca prin nişte ferestre întredeschise, la sursele scrise şi nescrise din această perioadă îndelungată. Aşadar a crescut numărul casetelor care aprofundează naraţiunea principală, după cum a crescut şi numărul paginilor dedicate perioadelor bizantine medie şi târzie. Mi-am dat seama că iniţial aceste perioade mai puţin cunoscute nu au fost tratate în profunzime, aşa cum merită. Ediţia de faţă nu se ridică încă la înălţimea pe care aş dori-o în această privinţă, însă cred că echilibrul cronologic a fost corectat, cel puţin într-o anumită măsură.

De asemenea, atât din utilizarea cărţii în orele de curs, cât şi din experienţa mai generală a predării istoriei bizantine mulţi ani la rând, mi-am dat seama că perioadele bizantine mijlocie şi târzie sunt mai greu de înţeles pentru cititor, în parte din pricina lumii foarte complexe în care s-a desfăşurat istoria imperiului. Desigur, aceasta şi din cauza faptului că istoria Bizanţului este deosebit de lungă şi, în timp ce imperiul a continuat să existe de-a lungul secolelor, actorii lui s-au schimbat, adesea în proporţie semnificativă, ca şi lumea însăşi – structurile de putere, tehnologia, aşteptările şi instituţiile sale. Fireşte, asta nu înseamnă să afirmăm că Bizanţul nu a evoluat de-a lungul timpului; bineînţeles că a făcut-o, iar această carte se concentrează în primul rând asupra acestor schimbări. Însă cititorul poate fi dezorientat cu uşurinţă de evoluţiile aparent derutante care au avut loc în afara imperiului, în Orientul islamic, în Occidentul catolic, în Balcani şi în vasta lume din nord şi est, care se întinde din Bazinul Carpatin până la graniţele Chinei. Desigur, firul narativ principal încearcă să urmărească o parte din aceste transformări şi apariţia şi dispariţia unor state sau chiar a unor civilizaţii întregi, în măsura în care ele au avut o influenţă asupra Imperiului Bizantin. Însă în a doua ediţie, pentru perioada de după secolul al IX-lea, am încercat să-i ofer cititorului ocazia unei priviri de ansamblu asupra evoluţiilor din exteriorul imperiului. Poate că unii cititori sunt bine informaţi în legătură cu aceste evenimente şi de aceea nu vor avea nevoie să citească scurtele secţiuni intitulate „Bizanţul şi vecinii săi”. Aşadar ei pot sări pur şi simplu peste cele câteva pagini dedicate ocazional subiectului. În orice caz, sper că mulţi alţii vor găsi aceste secţiuni folositoare prin faptul că le vor oferi un tablou mai larg al lumii în care s-a desfăşurat istoria bizantină. Sper ca aceste secţiuni să nu intre în contradicţie cu afirmaţiile din expunerea principală şi că repetiţiile – necesare – nu se vor dovedi iritante pentru cititor. Pe de altă parte, mă voi simţi răsplătit dacă unii cititori le vor găsi utile.

Unele probleme s-au dovedit dificil de rezolvat, nu în ultimul rând chestiunea transliterărilor. Este o dificultate întâmpinată de orice autor care scrie despre Bizanţ şi cu siguranţă eu nu simt că soluţiile pe care le-am adoptat în prima ediţie ar fi deosebit de satisfăcătoare. Aici am făcut o nouă încercare, dar îmi dau seama că, inevitabil, vor apărea incoerenţe şi chiar posibile confuzii.

Aş dori să le mulţumesc tuturor studenţilor de la Ohio State University care au folosit această carte şi au făcut comentarii pe marginea sa. Ei au fost cei mai severi critici ai mei şi cu siguranţă şi cei mai utili. Aş dori, de asemenea, să le mulţumesc numeroşilor colegi care mi-au oferit sfaturi, corecturi şi sugestii. Dintre ei, doresc să aduc mulţumiri speciale Lindei Hall, lui Glenn Bugh şi Warren Treadgold, ca şi mai multor colegi pe care nu îi numesc aici, dar care şi-au făcut timp să răspundă la întrebări şi să îmi comunice impresiile lor. Doresc să le mulţumesc şi colegilor de la Ohio State University, îndeosebi lui Jim Morganstern, regretatului Joe Lynch, lui Nate Rosenstein şi Anthony Kaldellis, pentru că au făcut din Ohio State University un loc minunat pentru predarea istoriei bizantine. Mulţumiri li se cuvin şi managerului de proiect, Brigitte Lee Messenger, şi redactorului Jacqueline Harvey, pentru corectarea multor greşeli şi îmbunătăţirea stilului cărţii. Aş vrea să le mulţumesc şi Mariei Georgopoulou, de la Gennadios Library, The American School of Classical Studies din Atena, şi lui David Lincove, de la Biblioteca Universităţii, pentru ajutorul şi asistenţa acordate. Şi, în sfârşit, aş dori să le mulţumesc încă o dată soţiei mele, Lita Tzortzopoulou-Gregory, şi locuitorilor din Archaia Kortinthos şi Karavas, Cythera, care m-au inspirat şi m-au ajutat să înţeleg mai bine semnificaţia şi importanţa tradiţiei bizantine.

Archaia Korinthos

10 septembrie 2009

Prefaţă la ediţia întâi¹

Volumul de faţă este o istorie a Imperiului Bizantin, una dintre cele mai longevive şi mai importante culturi din civilizaţia occidentală, însă şi una dintre cele mai puţin înţelese. Cartea doreşte să fie concisă şi cuprinzătoare în acelaşi timp şi, ca atare, au fost necesare o serie de alegeri şi sacrificii. Istoria Bizanţului se întinde pe o durată de peste o mie de ani şi orice carte decentă pe acest subiect trebuie să pregătească terenul printr-o analiză a instituţiilor şi problemelor anterioare; mai trebuie luate în considerare şi perioada de după căderea imperiului şi modalităţile prin care cultura lui a continuat să ne influenţeze existenţa de-a lungul ultimilor 500 de ani. Date fiind toate aceste elemente, a trebuit să mă gândesc serios la organizarea cărţii, la aspectele pe care să le includ şi la punctele asupra cărora să mă concentrez.

În ultimii ani a ajuns la modă scrierea unor istorii introductive care se concentrează în primul rând asupra temelor sociale, economice şi culturale, cu secţiuni extinse despre viaţa de zi cu zi, şi a mentalităţii societăţilor studiate. Deşi apreciez acest tip de abordare şi, în plus, cea mai mare parte a activităţilor mele de cercetare şi a scrierilor mele se ocupă de astfel de chestiuni, consider că ea nu este adecvată pentru o carte care încearcă să ofere o introducere într-o civilizaţie ca Bizanţul. Cred, mai degrabă, că o expunere „tradiţională” a evenimentelor politice este esenţială, mai ales pentru majoritatea cititorilor care ştiu puţin sau nimic despre Bizanţ. Această structură cronologică este concepută astfel încât să descrie enorma întindere geografică, cronologică şi tematică a istoriei bizantine şi să le permită cititorilor să observe profundele schimbări culturale petrecute în aceeaşi civilizaţie de-a lungul timpului. Este posibil ca unii cititori să critice această abordare sau să o considere „demodată”; pot înţelege, desigur, o astfel de opinie. Totuşi, ea constituie schema organizării cărţii şi sper că unii cititori o vor găsi acceptabilă şi se vor simţi încurajaţi să continue cu lectura unor texte mai specializate, care tratează mai amănunţit teme ca arta, societatea şi cultura Bizanţului.

Organizarea aleasă nu presupune că politica imperială şi personalitatea fiecărui împărat au constituit neapărat forţele motrice în perioada bizantină, cu toate că structura centralizată a statului bizantin le-a conferit o importanţă pe care s-ar putea să nu o regăsim în niciun alt stat. Abordarea noastră în înţelegerea istoriei bizantine consideră aceste domnii individuale segmente comode de timp pe fundalul cărora putem observa evoluţiile mai vaste.

Aceasta nu înseamnă că volumul tratează în principal politica şi activitatea militară: oricât de importante ar fi aceste aspecte, sper că cititorul le va privi înainte de toate ca pe nişte instrumente cu ajutorul cărora să putem „situa” istoria Bizanţului şi care să ne permită să întrezărim câte ceva din felul în care se desfăşura viaţa bizantinilor de ambele sexe şi din toate clasele sociale. Inevitabil, naraţiunea se va concentra mai mult asupra împăraţilor şi a bărbaţilor în general, deoarece sursele scrise ne spun mai multe lucruri despre ei. Însă pe tot parcursul cărţii vom încerca să stabilim o legătură între evenimentele militare şi politice şi vieţile oamenilor şi să-l invităm pe cititor la o întâlnire personală cu locuitorii Imperiului Bizantin.

Ţeserea unei expuneri care să includă cultura, viaţa cotidiană şi religia în jurul unei scheme esenţialmente cronologice pune probleme serioase, între care, nu în ultimul rând, faptul că nu toate fenomenele se transformă şi evoluează în acelaşi ritm. Aşadar, cu toate că volumul de faţă foloseşte domniile împăraţilor drept criterii de organizare a materialului, chestiunile religioase, curentele filosofice, schimbările arhitecturale şi tendinţele economice nu se petrec întotdeauna simultan cu schimbările conducătorilor pe tronul imperial. Totuşi, am încercat să discut temele mai largi în interiorul schemei cronologice a capitolelor în loc să scriu pentru fiecare temă capitole de sine stătătoare, care s-ar situa astfel în afara timpului. Prin urmare, uneori rezultatul poate părea uşor abrupt, pentru că trecem de la intrigile politice de succesiune la politica militară, la religie, societate şi economie. Iar uneori trebuie să privim imaginea de ansamblu a anumitor evoluţii care se întind pe o perioadă mai lungă şi de aceea se sustrag, cel puţin temporar, limitelor rigide ale organizării cronologice. Sper că cititorul mă va ierta în aceste cazuri şi va putea urmări firul de bază al cărţii şi temele mai largi pe care aceasta încearcă să le trateze.

De multe ori mi s-a părut că exemplele particulare – de persoane şi/sau teme – pot fi de folos spre ilustrarea fenomenelor individuale, însă aceste expuneri nu se încadrează prea uşor în schema cronologică. Din acest motiv am făcut apel la casete. Câteodată acestea se concentrează asupra vieţii şi/sau activităţii unei anumite persoane ori asupra unui eveniment sau sunt consacrate informaţiilor oferite de anumite surse primare. Sper că vor fi utile pentru a da mai multă „viaţă” faptelor uneori seci ale expunerii istorice. În orice caz, sunt menite să constituie un fel de „instantanee” ale unor probleme istorice şi ale unor aspecte ale vieţii bizantine care merită cu siguranţă o tratare mai profundă, dar pe care limitele spaţiului cărţii nu ni le îngăduie cu uşurinţă.

Orice carte despre Bizanţ trebuie să spună câte ceva despre sistemul de transliterare, din moment ce este nevoită să facă referire constant la nume de persoane, locuri şi instituţii care nu erau scrise în alfabetul latin. Niciun sistem de transliterare nu este acceptabil la modul universal, însă pentru greacă eu am urmat în general un sistem ce redă exact limba aşa cum s-ar pronunţa astăzi, fără latinizare. Excepţie fac cazurile în care numele respective sunt suficient de cunoscute, astfel încât înlocuirea ar fi ciudată: oamenii ştiu de Constantinopol (nu de Konstantinoupolis), de Atena (nu de Athenai sau de Athena) şi, de obicei, de Vasile (nu de Vasileios sau Vasili). În cazul cuvintelor arabe, slave sau din alte limbi în afară de greacă şi latină, am optat pentru transliterările din Oxford Dictionary of Byzantium.

Aş dori să profit de ocazie pentru a le mulţumi diferitelor persoane şi instituţii care m-au ajutat în scrierea acestei cărţi. Fundaţia Alexander Onassis mi-a oferit un contract de profesor asociat în 2001-2002 şi mare parte din prima fază a scrierii s-a desfăşurat în această perioadă. Catedra de istorie de la Ohio State University s-a dovedit un loc potrivit pentru a lucra la carte şi mai mulţi decani mi-au îngăduit să mă bucur de o flexibilitate considerabilă în aranjarea orarului de predare a cursurilor. Impulsul de a scrie cartea de faţă a fost reprezentat de numeroşii ani în care am predat istorie bizantină la Ohio State University: studenţii au pus întrebările la care am încercat să răspund aici. Mai multe persoane m-au ajutat cu amabilitate să găsesc ilustraţiile potrivite pentru volum: Natalia Teteriatnikov şi Brooke Schilling, de la Dumbarton Oaks, merită un cuvânt special de mulţumire. Angela Cohen şi Sandra Raphael mi-au oferit cu răbdare un ajutor editorial nepreţuit şi au corectat multe greşeli. În sfârşit, soţia mea, Lita, şi fiii noştri, Yianni şi Panayioti, au fost înţelegători şi m-au susţinut zi de zi şi, probabil fără să-şi dea seama, mi-au inspirat perspective noi asupra tradiţiei bizantine aşa cum continuă ea astăzi.

Archaia Korinthos

24 mai 2004

1. A History of Byzantium, Blackwell Publishing, Oxford, 2005. Prezentul volum reprezintă traducerea ediţiei a doua, publicate la aceeaşi editură în 2010 (n. ed.).

Introducere

306 Constantin I devine împărat

330 Întemeierea Constantinopolului

1204 Armatele celei de-a patra cruciade jefuiesc Constantinopolul

1453 Cucerirea Constantinopolului de către turcii otomani

Atitudini medievale şi moderne faţă de Bizanţ

Bizanţul a fost un loc al paradoxurilor, iar atitudinile faţă de el sunt marcate adesea şi ele de perspective contradictorii. Astfel, locuitorii Imperiului Bizantin se numeau pe ei înşişi „romani” şi nu s-ar fi recunoscut în apelativul „bizantini”, termen folosit de istoricii moderni pentru a-i deosebi de romanii din perioada anterioară. Mai mult, Imperiul Bizantin a constituit o legătură crucială între lumea antică şi cea modernă, dar este studiat mult mai puţin decât majoritatea celorlalte culturi din Evul Mediu, iar publicul larg are o înţelegere foarte limitată despre Bizanţ. Imperiul Bizantin a înflorit într-un timp când Europa Occidentală se afundase într-o stare de barbarie, însă termenul „bizantin” este folosit în limba engleză cu un sens peiorativ, pentru desemnarea unui sistem de o complexitate bizară şi nefastă. Bizanţul este considerat frecvent o entitate izolată de civilizaţia apuseană, dar, cu toate acestea, populaţia lui era creştină, iar teologii şi episcopii bizantini au creat doctrinele şi structura organizatorică specifice creştinismului de astăzi. În context religios, expresia „catolici bizantini” este folosită pentru desemnarea creştinilor care recunosc supremaţia papei, pe când creştinii ortodocşi loiali tradiţiei bizantine au fost consideraţi în general în Apus schismatici, ba chiar eretici.

Imperiul Bizantin a fost, de fapt, Imperiul Roman aşa cum a continuat el să existe încă 1.000 de ani după ce Roma a căzut în mâinile barbarilor. Mai mult, populaţia sa îl considera un imperiu veşnic, ales de Dumnezeu să cârmuiască neamul omenesc de la Întruparea lui Hristos până la sfârşitul timpurilor. Era multientic şi multicultural, deşi cultura greacă şi limba greacă erau considerate norma; creştinismul era religia dominantă, „oficială” a statului, deşi iudaismul şi islamismul au fost în general tolerate (în schimb, nu şi creştinii eretici!). Imperiul Bizantin îşi avea centrul în „noua” capitală reprezentată de Constantinopol, oraş cunoscut cu numele Bizanţ (de aici şi termenul „bizantin”) în Antichitate şi Istanbul în ziua de astăzi.

În linii mari, este corect să spunem că în Occident (vestul Europei, America de Nord, Australia etc.) şi în special în lumea vorbitoare de engleză există o „prejudecată” faţă de Bizanţ. În timp ce cultura şi istoria Evului Mediu occidental sunt luate în serios şi privite pozitiv (de obicei ne gândim la regele Arthur, la „cavalerii în armuri strălucitoare”, la Robin Hood, la Magna Carta şi la catedralele gotice), Bizanţul este judecat negativ – dacă este judecat în vreun fel. Creştinii ortodocşi (în principal greci, slavi şi alte popoare est-europene de pe Bătrânul Continent şi răspândite în toată lumea) cunosc în general numele împăraţilor bizantini şi mulţi sfinţi, însă alţii abia pot recunoaşte o persoană sau un eveniment din istoria Bizanţului, chiar dacă acestea au jucat (în realitate) un rol important în clădirea lumii aşa cum este ea astăzi. Această atitudine faţă de Bizanţ nu este nouă, ci derivă mai degrabă din opiniile pe care le aveau occidentalii despre bizantini şi despre Imperiul Bizantin încă din Evul Mediu. După cum vom vedea, opiniile lor erau marcate de suspiciune, neîncredere şi tendinţa de a-i considera pe bizantini aroganţi, necinstiţi şi nu „tocmai” creştini. Europenii occidentali nu puteau înţelege de ce bizantinii erau atât de diferiţi de ei, din moment ce erau tot creştini şi, în ultimă instanţă, ambele culturi derivaseră din Antichitatea greacă şi romană. E clar că indivizii şi culturile antipatizează şi se străduiesc din răsputeri să se diferenţieze de indivizii sau culturile cu care se aseamănă cel mai mult, şi probabil că aşa au stat lucrurile şi cu relaţiile dintre Bizanţ şi Occident. Cu toate că Occidentul a admirat în general culturile Chinei şi Indiei şi alte locuri mult mai îndepărtate şi „exotice”, rareori a dovedit acelaşi interes şi pentru Bizanţ, de obicei considerat o „rudă săracă şi decadentă” a Occidentului.

Această atitudine a derivat în parte din incontestabila tendinţă a bizantinilor de a se considera superiori celorlalţi – din moment ce îşi priveau cultura ca fiind mai avansată şi se socoteau adevăratul popor ales al lui Dumnezeu. În plus, atât bizantinii, cât şi apusenii din Evul Mediu considerau că propria variantă de creştinism era cea „corectă” şi că adversarii lor se înşelau; fiecare considera că episcopii, preoţii şi mirenii din cealaltă tabără arătau şi se purtau ciudat şi că felul lor de a oficia liturghia era străin şi impropriu. Asemenea atitudini sunt încurajate într-o anumită măsură de o religie exclusivă, cum este creştinismul, care se consideră pe sine corectă, în timp ce orice deviere este greşită prin definiţie. Fără îndoială, creştinismul consideră că celelalte religii sunt oricum false, însă adepţii lor pot fi iertaţi, fiindcă nu cunosc calea cea bună. Pe de altă parte, creştinii care au păreri diferite au intrat în contact cu adevărul, motiv pentru care nu pot fi scuzaţi la fel de uşor; se pare că această atitudine se propagă şi în sferele care depăşesc credinţa teologică.

Pe lângă deosebirile care ţin de religie, răsăritenii şi apusenii au fost şi sunt în continuare dezbinaţi de experienţa istorică a cruciadelor. Fenomenul a avut, bineînţeles, dimensiuni religioase importante, însă bizantinii nu au putut înţelege niciodată pe deplin temelia religioasă a dorinţei occidentalilor de a cuceri Ţara Sfântă. Aşa cum vom vedea, bizantinii au avut întotdeauna sentimentul că „deţin” în continuare teritoriile care făcuseră odinioară parte din imperiu şi, prin urmare, credeau că Ţara Sfântă le aparţinea lor de drept şi că diferitele cruciade reprezentau o intruziune în treburile bizantine. Aşadar, când au sosit – neinvitaţi – în teritoriul bizantin, cruciaţii se aşteptau la o primire călduroasă şi prietenoasă şi la cooperare deplină, însă au fost întâmpinaţi cu suspiciune, cu o atitudine distantă şi, uneori, cu împotrivire. Apusenii au înţeles această atitudine drept ostilitate la adresa intenţiilor bune ale cruciaţilor, iar neîncrederea a devenit reciprocă. Desigur, ostilitatea bizantină faţă de vestici a avut drept consecinţă cucerirea Constantinopolului şi divizarea imperiului de către cea de-a patra cruciadă (1204), deoarece occidentalii considerau că refuzul „grecilor” de a le accepta stăpânirea şi religia nu era altceva decât îndărătnicie şi gândire greşită. Atitudinile amintite au dăinuit, de ambele părţi, pe tot parcursul Evului Mediu şi apoi în perioada modernă.

Fireşte că ideile Iluminismului, ostile Evului Mediu în general şi Bisericii medievale în particular, nu au fost favorabile Imperiului Bizantin, o societate în care monahismul, miracolele şi Biserica instituţională jucau un rol atât de important. Edward Gibbon, unul dintre cei mai eminenţi istorici ai perioadei, a consacrat Bizanţului mare parte din opera sa Istoria declinului şi prăbuşirii Imperiului Roman (1776-1788), iar învinuirile usturătoare pe care le aduce bizantinilor şi culturii lor au influenţat gândirea istorică până în prezent.

În perioade mai recente, tradiţia bizantină a fost asociată cu popoarele sărace aflate sub stăpânirea turcă, iar mai târziu locuitoare ale ţărilor balcanice, vestite pentru dezbinarea şi intrigile lor politice criminale. Singura mare putere modernă asociată direct cu Bizanţul este Rusia, o cunoscută autocraţie de la marginea Europei şi, în cea mai mare parte a secolului XX – în forma Uniunii Sovietice –, principalul inamic al Occidentului.

La sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX, în rândul cercetătorilor apuseni a început să se contureze o nouă apreciere faţă de Bizanţ, preţuire care era, parţial, un impact tardiv al romantismului şi orientalismului, din perspectiva cărora Bizanţul putea fi privit în termeni pozitivi, drept o societate misterioasă şi bogată din trecut. Pe deasupra, naşterea artei moderne a pus în discuţie tradiţiile vestice ale realismului şi a ajuns să considere arta bizantină ca fiind valoroasă în sine. Într-un anumit sens, interesul pentru arta bizantină a constituit prima încercare academică modernă de a privi cultura bizantină într-o lumină pozitivă. Totuşi, în general, studiile bizantine sunt văzute în continuare în Occident ca „ruda săracă” a Apusului medieval şi, chiar mai frecvent, Bizanţul este socotit urmaşul „decadent” al Greciei şi Romei clasice. Majoritatea studenţilor care se specializează în Bizanţ au fost instruiţi în sfera filologiei clasice şi se întâmplă adesea ca ei să privească Bizanţul din perspectiva măreţiei Greciei şi Romei.

În volumul de faţă am încercat să depăşesc aceste prejudecăţi culturale faţă de Bizanţ şi probabil că mulţi cititori vor sesiza chiar o urmă de admiraţie în tonul autorului. Aceasta nu se întâmplă fiindcă aş crede că Imperiul Bizantin şi cultura bizantină ar fi fost cumva „mai bune” decât alte civilizaţii, ci mai degrabă fiindcă eu sunt de părere că studierea Bizanţului este interesantă în sine şi că societatea noastră are mult de pierdut pentru că nu cunoaşte mai multe despre acesta. Fără îndoială, trebuie să înţelegem conexiunile dintre Bizanţ şi predecesorii săi greci şi romani, nu în ultimul rând pentru că bizantinii înşişi dădeau multă importanţă acestor legături, şi cu siguranţă trebuie să plasăm Imperiul Bizantin în contextul culturilor şi societăţilor contemporane lui atât în Răsărit, cât şi în Apus. Însă cartea de faţă încearcă să îi înţeleagă pe bizantini din propriul lor punct de vedere, ca pe o societate care a avut valori uimitor de asemănătoare cu ale noastre, dar totodată frapant de diferite. Pe măsură ce studiem aceste două aspecte ale Bizanţului, e posibil să aflăm multe lucruri despre condiţia umană dintr-o perspectivă mai generală, dar şi mai multe lucruri despre o cultură măreaţă şi creatoare care, la urma urmelor, a supravieţuit şi a prosperat mai bine de o mie de ani. În această analiză vom descoperi cu siguranţă şi multe lucruri despre noi înşine şi despre punctele noastre slabe, ca şi despre poziţia pe care o ocupăm în istoria mai vastă a omenirii.

Instituţiile Imperiului Roman

Având în vedere că Imperiul Bizantin a fost o continuare a Imperiului Roman, este esenţial ca cititorul să fie familiarizat cu instituţiile politice de bază ale statului roman. În vremea lui Constantin cel Mare, vechea republică romană dispăruse de aproape jumătate de mileniu, însă anumite instituţii continuau să existe, majoritatea doar cu numele, dar câteva îndeplineau totuşi mai departe funcţii asemănătoare cu cele pe care le avuseseră la origine. Multe dintre vechile funcţii din statul roman (magistraturile) au supravieţuit în era bizantină, majoritatea cu roluri complet diferite de cele din trecut, iar alături de autocraţia Bizanţului a supravieţuit, cel puţin în rândul câtorva intelectuali, o admiraţie pentru republicanism. Consulul a continuat să existe, acum fiind numit de împărat (atunci când funcţia nu era ocupată de împăratul însuşi) şi se întâmpla frecvent ca anual să fie desemnaţi mai mult de doi consuli, deoarece era de aşteptat ca ei să ofere spectacole publice extravagante şi extrem de scumpe. Chestorul (quaestor) ajunsese cel mai important consilier legal al împăratului şi a continuat să îndeplinească acest rol cel puţin până la sfârşitul secolului al VII-lea. Vechiul Senat roman, care îşi pierduse puterea politică încă din primii ani ai imperiului, a continuat totuşi să existe la Roma, până la prăbuşirea Imperiului de Apus, iar la Constantinopol, până la sfârşitul imperiului. Membrii Senatului (cei din ordinul senatorial) din Constantinopol erau, în general, oameni care avansaseră în serviciul imperial şi, fireşte, erau mai degrabă „oamenii împăratului” decât membrii unei aristocraţii tradiţionale.

Cea mai importantă funcţie în Imperiul Roman şi în Imperiul Bizantin era, bineînţeles, aceea a împăratului. În secolul al II-lea d.Hr., dacă nu cumva deja dinainte, împăratul devenise în esenţă un monarh, iar cuvântul său era lege. Lumea se aştepta ca împăratul să conducă fără părtinire şi cu înţelepciune, iar filosofii, mai cu seamă stoicii, susţineau că împăratul trebuia să guverneze în interesul supuşilor săi. Astfel de consideraţii minimalizau conduita autocratică şi arbitrară a împăratului, la fel cum a făcut, într-o măsură tot mai mare cu trecerea timpului, autoritatea morală a Bisericii creştine, care putea face apel la anumite expectative bazate pe textele biblice şi pe dezvoltarea dreptului canonic. În afară de aceasta, adevărata putere din spatele tronului a fost întotdeauna armata, şi niciun împărat nu putea reuşi dacă nu avea o politică militară încununată de succes şi sprijinul ofiţerilor superiori.

În ciuda puterii enorme pe care o deţineau împăraţii, este interesant că romanii nu au elaborat vreo procedură „constituţională” standard pentru reglementarea succesiunii. De obicei, împăratul îşi alegea succesorul, iar alegerea unui nou împărat prin acest procedeu rareori întâmpina vreo opoziţie. În mod normal, împăratul în funcţie făcea cunoscută public alegerea unui succesor şi îl „asocia” pe noul conducător cu propria persoană în cadrul evenimentelor publice, astfel încât să explice clar situaţia şi să le dea supuşilor prilejul de a se obişnui cu noul împărat. Mai mult, dintotdeauna a existat o tendinţă pentru formarea dinastiilor, cu fiul care îi succeda pe tron tatălui: fără doar şi poate, acest tip de succesiune era legat de cultura romană în general, care pare să fi privit aceste transferuri de putere într-o lumină pozitivă.

Totuşi, în Imperiul Roman nu exista nicio ceremonie de încoronare, nici vreun moment anume în care s-ar fi putut spune că un cetăţean obişnuit devenea efectiv împărat. Când succesiunea nu era limpede şi nu exista niciun candidat incontestabil la tronul imperial, rezultatul depindea aproape întotdeauna de particularităţile împrejurării respective şi de combinaţia dintre personalităţi şi putere, care puteau împinge lucrurile într-o anumită direcţie în momentul respectiv.

Printre indivizii care ar fi putut avea un cuvânt de spus în alegerea unui nou împărat se numărau administratorii, consilierii şi slujitorii personali care alcătuiau curtea imperială. De multe ori, aceste persoane aveau acces direct la împărat, la documentele lui şi la instrumentele de stat (de pildă, sigilii şi alte simboluri), care se puteau dovedi utile în chestiunea succesiunii. Punctul slab al curţii era acela că membrii ei nu erau întotdeauna indivizi cu un rang social înalt, iar punctul lor de vedere putea pur şi simplu să fie înlăturat prin forţă.

O importanţă crescută aveau membrii Senatului, care uneori făceau parte şi din curte, dar care în mod normal posedau averi şi baze ale puterii independente. Mai exista o tradiţie, nu întotdeauna respectată, care spunea că Senatul, ca instituţie, putea interveni în cazurile în care succesiunea la tron nu era clară. Punctul slab al puterii senatoriale îl reprezenta faptul că membrii corpului Senatului nu cădeau întotdeauna de acord şi de obicei nici nu acţionau repede, iar o decizie luată la curte sau în altă parte îi putea lua pe senatori prin surprindere.

Cea de-a treia bază a puterii în alegerea unui împărat era armata, şi de multe ori aceasta era şi cel mai important factor dintre cei trei enumeraţi aici, mai ales în cazul detronării unui împărat. Revolta militară era unul dintre cele mai frecvente procedee pentru înlăturarea unui împărat incapabil şi, în astfel de cazuri, era de aşteptat ca armata să susţină un nou candidat pentru funcţie. În perioada de dinainte de Constantin, corpul de armată aflat în cea mai favorabilă poziţie pentru a face o astfel de intervenţie era garda pretoriană, în teorie garda personală a împăratului, dar care a fost şi instanţa de impunere a împăratului cu multe prilejuri. Şi trupele legionare puteau interveni, deşi în acest caz exista pericolul războiului civil, ca să nu mai punem la socoteală dificultăţile logistice presupuse de aducerea trupelor într-un loc unde prezenţa lor ar fi putut avea un efect.

Pe lângă lipsa unor reguli privitoare la succesiune, sistemul politic roman mai avea o caracteristică ce îl deosebea de majoritatea celorlalte sisteme imperiale. Aceasta era numărul restrâns al guvernatorilor provinciali şi nivelul în general redus de implicare a guvernului în treburile locale. Imperiul Roman a fost numit deseori o „alianţă de cetăţi”, iar această descriere nu este foarte greşită. Majoritatea rolurilor asociate în mod normal cu guvernarea provincială – precum cele de poliţie şi protecţie împotriva incendiilor, realizarea lucrărilor publice, garantarea proviziilor alimentare şi a facilităţilor publice – nu erau îndeplinite de obicei de statul roman, ci mai degrabă de consiliile locale (curiae) ale cetăţilor imperiului. Fireşte, acest aspect a permis Romei să administreze imperiul cu cheltuieli extraordinar de mici.

De-a lungul istoriei Imperiului Roman, începând de la Augustus (27 î.Hr. – 14 d.Hr.), aparatul de stat şi-a mărit cu adevărat dimensiunile şi, încetul cu încetul, şi-a făcut apariţia o administraţie centrală (spre deosebire de guvernarea provincială) care îl asista pe împărat în conducerea statului. Această birocraţie s-a dezvoltat considerabil în Imperiului Bizantin şi a devenit una dintre trăsăturile cele mai specifice ale statului bizantin.

În general, guvernarea romană centrală avea trei mari compartimente: militar, administrativ şi fiscal, deşi funcţiile lor se suprapuneau considerabil. Despre organizarea militară nu trebuie să spunem prea multe, din moment ce comandanţii armatelor erau în mare parte şi guvernatorii provinciilor de frontieră, iar problemele militare erau, bineînţeles, controlate îndeaproape chiar de împărat. Chestiunile administrative şi fiscale erau strâns legate între ele, iar în primul secol al erei noastre erau gestionate în general de indivizi cu un statut social redus (câteodată foşti sclavi), care depindeau direct de împărat. Cu trecerea timpului, în secolele al II-lea şi al III-lea, împăraţii au început să se bizuie pe administratori de rang mai înalt, unii dintre ei aparţinând chiar de ordinul senatorial. Problemele judiciare erau, bineînţeles, de primă importanţă, iar avocaţii au ajuns să joace un rol tot mai însemnat în calitate de consilieri ai împăratului.

Nu exista o distincţie clară între împărat ca persoană şi împărat în calitate de conducător al lumii romane: averea privată şi cea publică ale împăratului erau de obicei una şi aceeaşi (cel puţin în practică), iar consilierii lui personali erau cele mai importante personaje politice. Nu a fost înfiinţat niciun „consiliu de miniştri” constituţional, însă fireşte că aceşti consilieri se întruneau des, după bunul plac al împăratului, pentru a-l ajuta să hotărască în chestiuni privitoare la politica statului.

Din punct de vedere social şi economic, Imperiul Roman reprezenta un contrast interesant. Pe de o parte, o aristocraţie puternică de latifundiari domina societatea la toate nivelurile, mai ales în oraşele provinciale. Negoţul şi negustorii erau dispreţuiţi şi se considera că stăpânirea pământurilor era singura „profesie” posibilă pentru un nobil. În Imperiul Roman nu exista ceva în genul unei clase de mijloc şi marea majoritate a locuitorilor erau ţărani săraci care practicau o agricultură de subzistenţă sau arendaşi care lucrau câmpurile marilor proprietari. Sclavia era, bineînţeles, un fenomen obişnuit, iar contingente noi de sclavi erau asigurate prin intermediul războaielor şi pirateriei. Unii sclavi erau condamnaţi la o viaţă deosebit de grea, în mine sau în gospodăriile şi fermele proprietarilor extraordinar de bogaţi, şi puţini dintre ei supravieţuiau o perioadă îndelungată. Totuşi, trebuie să fim atenţi să nu supraestimăm numărul sclavilor, care s-a redus cu siguranţă de-a lungul timpului, ori importanţa lor pentru ansamblul economiei, care a continuat să fie dominată de ţăranii săraci, dar liberi.

Aşadar, pe de o parte, societatea şi economia erau dominate de sisteme străvechi, care nu se schimbaseră de veacuri şi în care majoritatea locuitorilor nu puteau spera să avanseze în rang. Pe de altă parte, puterea împăratului, dorinţa lui de a avea administratori care să îl slujească bine şi lipsa unor constrângeri rasiale sau legale însemnau că mulţi indivizi se ridicau, de fapt, în societatea romană şi că fenomenul sclavului care devenea asociatul cel mai de încredere al împăratului sau un negustor înstărit în Roma nu era în niciun caz ieşit din comun. Probabil armata oferea într-o măsură şi mai mare mijloace deosebit de eficiente pentru transformarea socială şi economică. Deloc surprinzător, noii recruţi erau înrolaţi în principal din părţile marginale ale imperiului (Hispania, Peninsula Balcanică, frontierele de la miazănoapte), iar isteţimea, forţa şi curajul le aduceau repede şi înaintarea în grad. Funcţiile de comandă superioare din cadrul armatei erau rezervate, în general, membrilor aristocraţiei, însă, cu trecerea timpului, şi soldaţii obişnuiţi au fost promovaţi în ele, motiv pentru care, chiar la cel mai înalt nivel al societăţii, se manifesta un nivel remarcabil de mobilitate şi schimbare, nu chiar pe placul aristocraţiei tradiţionale.

Creştinismul şi Biserica creştină

Harta 0.1. Geografia Mediteranei orientale

Imperiul Bizantin era o societate complet creştină, iar instituţiile şi învăţăturile Bisericii creştine l-au influenţat în toate privinţele. Majoritatea cititorilor acestei cărţi sunt familiarizaţi, probabil, cu relatările din Evanghelii şi cu originile creştinismului, pe de o parte, şi cu ideile de bază ale creştinismului aşa cum sunt acceptate ele astăzi, pe de altă parte. Totuşi, poate că mulţi nu cunosc creştinismul aşa cum a fost practicat el în cei 1.000 de ani ai Imperiului Bizantin, o perioadă ce reprezintă totuşi mai bine de jumătate din existenţa acestei religii de la înfiinţare şi până astăzi.

Fireşte, cartea de faţă nu va încerca să prezinte toate detaliile teologiei bizantine, nici nu va lua vreo poziţie în ceea ce priveşte validitatea sau diferitele modalităţi de interpretare a mesajului creştin. Va trebui totuşi să precizăm că cititorii nu se pot aştepta ca creştinismul bizantinilor să fie identic cu cel practicat astăzi în Occident. Sugestia noastră este să abordăm studiul creştinismului bizantin cu o deschidere mentală şi cu dorinţa de a-l explora în acelaşi fel în care am examina religiile Greciei antice sau a Chinei. Uneori, creştinismul bizantin va părea foarte familiar majorităţii cititorilor, însă alteori va părea foarte diferit.

În vremea lui Constantin (306-337 d.Hr.), punctul de început al acestei cărţi, creştinismul intrase deja într-o etapă caracterizată de o structură instituţională relativ complexă. Cu toate că episcopatul nu era încă universal acceptat, în general, episcopii ajunseseră să domine Biserica într-un stil esenţialmente monarhic: fiecare episcop conducea Biserica din oraşul său (şi din împrejurimi) dintr-o poziţie incontestabilă cu autoritatea dobândită prin linie directă până la Apostolii lui Hristos – ideea succesiunii apostolice. În esenţă, episcopii erau independenţi de orice altă autoritate, cu toate că şi în categoria episcopilor s-a stabilit cu timpul o ierarhie aproximativă, bazată în mare măsură pe importanţa oraşelor păstorite de ei. Episcopii controlau averile tot mai mari ale bisericilor locale şi hotărau în privinţa naturii cultului public, a distribuirii ajutoarelor şi a organizării unui cler din ce în ce mai numeros (preoţi, diaconi şi clerici de rang inferior) aflat sub autoritatea lor. Prin urmare, episcopul devenea o persoană importantă în ansamblul societăţii.

În vremea lui Constantin, între creştini exista un acord general în privinţa cărţilor care ar fi trebuit considerate ca făcând parte din Biblie. Mai exista şi un acord general asupra ideii că Dumnezeu este o Treime alcătuită din Tatăl, Fiul şi Duhul Sfânt. Pe deasupra, toţi erau de acord cu faptul că creştinii ar fi trebuit să ducă un anumit tip de viaţă şi să se roage împreună şi în privat, potrivit unor standarde stabilite tot la nivel local. Autorii creştini din perioada postapostolică începuseră să elaboreze principiile teologiei creştine şi în general se accepta ideea că aceasta poate şi trebuie să se folosească de logică şi de instrumentele discursului filosofic contemporan („păgân”).

Biserica creştină a fost ţinta unor izbucniri din ce în ce mai violente de persecuţie, în primul rând la nivel local, iar ocazional şi la scara întregului imperiu – lucruri pe care le vom discuta mai amănunţit în primul capitol. Fenomenul persecuţiei, împreună cu rezistenţa opusă, ca şi cristalizarea unor structuri instituţionale şi ale credinţei, constituiau principalele caracteristici ale creştinismului la începutul perioadei bizantine. Ultimele două aspecte vor evolua considerabil în Bizanţ, în timp ce primul a continuat să reprezinte decorul istoric al conflictelor religioase din diferite momente istorice.

Mediul geografic al istoriei bizantine

O cunoaştere de bază a geografiei este esenţială pentru o trecere în revistă a istoriei Imperiului Bizantin. Acest lucru este evident pentru orice perioadă din trecut, însă Imperiul Bizantin a cuprins o arie geografică extraordinar de variată, care a jucat un rol deosebit de important în istoria acestei civilizaţii.

Imperiul Bizantin a fost, înainte de toate, un stat construit în jurul Mării Mediterane, iar nucleul imperiului a fost influenţat profund de acest fapt. Pe tot parcursul istoriei sale, Imperiul Bizantin s-a axat în foarte mare măsură pe această mare centrală, iar sistemele de comunicaţie, comerţul, industria şi clima lui au fost foarte influenţate de caracteristicile Mediteranei.

De-a lungul litoralului Mediteranei, de la vest la est, condiţiile nu variază mult în ceea ce priveşte clima, solul, resursele naturale, vegetaţia şi potenţialul pentru susţinerea vieţii. Litoralul este peste tot foarte îngust, arareori extinzându-se la mai mult de 100 de kilometri de coastă. Dincolo de litoral, condiţiile se schimbă drastic şi variază considerabil de la o regiune la alta, însă în apropiere de mare, unde se găseau odinioară multe dintre oraşele importante ale imperiului, situaţia este aproape aceeaşi peste tot. Clima este blândă şi relativ constantă, cu ierni reci şi umede, cu veri foarte calde şi uscate, cu vânturi care bat dinspre vest şi nord-vest iarna şi dinspre vest şi sud-vest vara (iar câteodată din nord). Aşadar vânturile invernale aduc în bazinul mediteraneean aerul mai rece din nordul Europei, în timp ce vânturile estive pot fi fierbinţi, aducând în aceste zone nisipuri din Sahara, pentru ca în clipa următoare să înceapă să bată puternic dinspre miazănoapte, ore sau chiar zile la rând. În general vânturile de sezon pot fi prevăzute, astfel încât ambarcaţiunile tradiţionale cu pânze puteau călători atât în est, cât şi în vestul Mediteranei prin alegerea timpului potrivit pentru plecări spre anumite destinaţii. Cu toate acestea, vânturile locale pot fi extrem de nestatornice, mai ales în zonele insulare, astfel încât navigaţia poate fi afectată în orice moment de mişcările maselor de aer.

Ţărmurile Mediteranei sunt foarte neregulate, cu multe golfuri şi golfuleţe în est şi mai line în vest, deşi această zonă oferă şi ea multe locuri de ancorare sigură. Condiţiile fizice au încurajat dintotdeauna transportul şi comerţul în jurul Mediteranei şi au contribuit la stabilirea contactelor între populaţiile care trăiesc de-a lungul ţărmurilor ei.

De-a lungul litoralului mediteraneean, precipitaţiile sunt în general reduse şi se concentrează în lunile de iarnă, ceea ce înseamnă că activităţile agricole de cultivare fără irigaţii (de exemplu, cultura cerealelor) urmează, de obicei, un ciclu de însămânţare iarna şi recolte vara. Solurile sunt în general subţiri şi sărace şi, prin urmare, recoltele agricole sunt arareori bogate şi pot varia considerabil de la an la an; mai mult, vântul şi apa pot să spele pur şi simplu solul şi să distrugă astfel cu totul productivitatea agricolă. De multe ori, munţii formează limita interioară a litoralului mediteraneean şi în mod normal râurile curg de pe culmi spre mare, însă adesea nu sunt altceva decât nişte torente de sezon, care curg năvalnic şi la începutul primăverii, dar seacă la începutul verii. În general nu sunt aşadar utile pentru transport.

În spatele litoralului mediteraneean se întind suprafeţe de pământ mult mai mari, fiecare având caracteristici proprii. (Amintim că această introducere nu va încerca să descrie teritoriile continentale din Vest, pentru că în esenţă ele se întind în afara zonelor controlate de Imperiul Bizantin.) În perioada bizantină (adică până în secolul al VII-lea), două dintre aceste zone importante erau Siria şi Egiptul, ambele pierdute de imperiu în momentul invaziilor arabe. Ele erau zone agricole extrem de productive, mult mai productive decât am tinde să credem dacă ne gândim la situaţia lor destul de precară de astăzi. Desigur, ambele cuprind zone deşertice mari, însă pe cuprinsul lor se găsesc şi regiuni vaste care pot susţine o producţie agricolă bogată: valea Nilului în Egipt şi câmpiile interioare din Siria, Liban şi Iordania. Valea Nilului era fără îndoială cea mai bogată regiune agricolă din lumea antică datorită climei sale favorabile, cantităţii abundente de apă pentru irigaţii şi înlocuirii periodice a solurilor fertile prin revărsările anuale ale fluviului. În perioada bizantină, cea mai productivă regiune din interiorul Siriei pare să fi fost zona platourilor muntoase din nord, între fluviul Orontes în vest şi Eufrat în est, regiune care pare să fi fost foarte populată, cu oraşe mari şi multe sate prospere.

Asia Mică a fost centrul politic şi geografic al Imperiului Bizantin, adevăratul lui nucleu până la sfârşitul secolului al XI-lea. Ieşirile sale la Mările Egee, Neagră şi Mediterană se încadrează în categoria litoralului, în timp ce vastul teritoriu interior era delimitat de lanţurile muntoase. În est, acestea sunt înalte şi greu de traversat, cu trecători deosebit de dificile spre Armenia şi Caucaz în nord şi spre Mesopotamia şi Siria în sud. În nord şi sud, interiorul peninsulei este separat de mare prin lanţuri muntoase, iar în centru se găseşte marele Podiş Anatolian, arid şi neprimitor, fierbinte vara şi extrem de rece iarna. În vest, un şir de lanţuri muntoase coboară aproximativ pe direcţia est-vest dinspre podiş până la Marea Egee, iar prin munţi curg mai multe râuri, urmându-şi cursul general tot spre Egee. Văile dintre aceşti munţi vestici, în Caria, Lidia, Bitinia şi (într-o anumită măsură) Frigia, sunt cele mai bogate regiuni din Asia Mică. Drumurile străbat întreaga peninsulă şi chiar şi în interior, mai cu seamă în Galatia şi Capadocia, existau multe câmpii de mică întindere, oraşe mari şi sate. Multe zone din Asia Mică, în special în centru şi în est, erau mai prielnice păşunatului decât agriculturii, motiv pentru care populaţia a fost întotdeauna nu foarte numeroasă şi dispersată aici.

După Asia Mică, cea mai importantă regiune a Imperiului Bizantin era Peninsula Balcanică, o zonă mult mai săracă, dar totuşi importantă, mai ales în perioada bizantină timpurie şi din secolul al IX-lea încolo, când puterea bizantină a început să se reafirme aici. Peninsula Balcanică este delimitată în nord de Dunăre, care curge de la vest spre est din Câmpia Panonică (sau Câmpia Carpatică, ce se întinde pe teritoriile Austriei şi Ungariei şi în alte câteva state moderne) până la Marea Neagră, cu şesuri fertile pe ambele maluri. În sudul Peninsulei Balcanice se găseşte Marea Egee, iar în vest, Marea Adriatică. În nord-estul ei se află un culoar îngust între Marea Neagră (în est) şi Munţii Carpaţi (în nord-vest), în zona României şi Moldovei de astăzi, un culoar prin care se poate circula uşor între Câmpia Rusească (Ucraina) şi interiorul Peninsulei Balcanice. Din punct de vedere istoric, acesta constituia capătul occidental al „culoarului stepelor”, care oferea un acces facil spre Europa războinicilor nomazi ce îl traversau periodic venind din Asia Centrală.

Peninsula Balcanică are un relief muntos, cu Alpii Dinarici în vest, Munţii Balcani în centru şi est, şi lanţul Pindului, care traversează pe axa nord-sud peninsula greacă. Cu excepţia Dunării, care oferă o excelentă cale de transport pe direcţia est-vest, majoritatea râurilor din peninsulă curg dinspre nord spre sud, spre Marea Egee: Vardar (spre Tesalonic), Struma şi Nesta. Aceste rute riverane reprezentau principalele căi de acces dinspre centrul Peninsulei Balcanice spre oraşele de pe ţărmul mării.

În Peninsula Balcanică, munţii fărâmiţează teritoriul în zone foarte mici, care de obicei nu comunică uşor unele cu altele. Acest aspect a contribuit cu siguranţă la izolarea culturală a multora dintre aceste subunităţi geografice în diverse perioade din trecut şi a generat o diferenţă semnificativă între cultura de pe ţărmuri şi cea din interiorul teritoriului, ducând la dezacorduri, fragmentare politică şi război între populaţiile din Balcani. Ar trebui să mai remarcăm şi că denumirile şi hotarele regiunilor din Balcani s-au schimbat de-a lungul timpului, în mare măsură ca urmare a schimbărilor petrecute la nivel politic. De exemplu, în secolul al X-lea, Bulgaria se întindea mult în vestul statului modern cu acelaşi nume, iar Serbia controla odinioară peninsula greacă tocmai până în Tesalia.

Harta 0.2. Diviziunile politice în estul Mediteranei, cca 200 d.Hr.

Grecia, la rândul ei, se deosebeşte geografic de restul Peninsulei Balcanice, în parte datorită faptului că este înconjurată din trei părţi de apă şi cuprinde mii de insule. Aşadar, pe de o parte, întreaga Grecie ar putea aparţine categoriei climatice a litoralului, însă regiunile continentale, în special în lanţurile Taiget şi Pind, au multe elemente în comun cu zonele muntoase din restul Peninsulei Balcanice.

Toţi factorii expuşi pe scurt mai sus – geografia Imperiului Bizantin, împreună cu resursele naturale şi barierele ridicate în calea comunicării, cu alte cuvinte precondiţiile statului politic roman, ale sistemului fundamental de credinţe şi ale sistemului administrativ al Bisericii creştine – au jucat fiecare un rol în evoluţia istorică a Bizanţului. Cu toate acestea, oamenii, în diversitatea lor nesfârşită şi cu abilitatea lor remarcabilă de schimbare şi adaptare de-a lungul unei perioade de un mileniu, au fost principalii actori şi făuritori ai istoriei Bizanţului.

Sursele pentru studierea istoriei Bizanţului

În mod firesc, sursele istorice pentru orice cultură ne formează şi modelează cunoştinţele despre societatea respectivă. La prima vedere, izvoarele scrise ale istoriei bizantine sunt foarte similare cu cele ale istoriei antice şi diferite semnificativ de cele ale istoriei Occidentului medieval. Astfel, o categorie importantă de surse bizantine sunt lucrările istorice care continuă cu conştiinciozitate tradiţia istoriografiei clasice, reprezentată în special de lucrările lui Herodot, Xenofon şi, în primul rând, Tucidide. În perioada bizantină timpurie, unele istorii au fost scrise în latină, cea mai cunoscută fiind opera lui Ammianus Marcellinus, însă începând din secolul al V-lea majoritatea au fost redactate în greacă, în principal într-o limbă foarte artificială, care imita greaca scrisă în Atena în secolele al V-lea şi al IV-lea î.Hr. şi care pentru majoritatea bizantinilor trebuie să fi fost greu de înţeles. Procopius (secolul al VI-lea) este cel mai de seamă istoric clasicizant din perioada bizantină timpurie, însă tradiţia a fost reînsufleţită în secolul al XI-lea şi mai ales în al XII-lea, prin scrierile lui Constantin Porfirogenetul şi ale şcolii sale (secolul al X-lea), Psellos (secolul al XI-lea), Ana Comnena şi Niketas Choniates (ambii în secolul al XII-lea). Acest stil al scrierilor istorice, care a utilizat fie stilul analelor, fie pe cel al biografiilor, a continuat şi în perioada bizantină de mai târziu, cu lucrările unor istorici ca Akropolites, Pachymeres (secolul al XIII-lea) şi Gregoras (secolul al XIV-lea). Ultimul secol al Imperiului Bizantin a produs un număr remarcabil de istorici clasicizanţi foarte buni, care au înregistrat în cronici declinul şi căderea Constantinopolului: printre ei, Sphrantzes, Chalkokondyles, Ducas şi Kritoboulos, unii scriind şi după cucerirea otomană.

Alături de această tradiţie, genul istoriei ecleziastice (istoria Bisericii) a fost creat în primul rând de Eusebiu de Cezareea (secolul al IV-lea) şi continuat de Filostorgiu, Socrate, Sozomen, Teodoret (în mare parte în secolul al V-lea) şi Teodor Lectorul (secolul al VI-lea). După această perioadă, istoria bisericească a fuzionat cu istoria mai generală, însă a fost readusă la viaţă de Xanthopoulos în secolul al XIV-lea.

Pe lângă acestea, un tip uşor diferit de lucrare istorică a fost cronica bizantină (chronikon), ale cărei origini pot fi depistate în Cronica lui Eusebiu de Cezareea şi în istoriile scurte scrise în greacă şi în latină în secolele al IV-lea şi al V-lea. Câteodată, aceste cronici nu erau decât liste de evenimente, adeseori cu un caracter miraculos sau memorabil (naşterea unor viţei cu două capete, cutremure, eclipse etc.), menţionate alături de principalele fapte ale marilor conducători, însă conţineau de multe ori şi un comentariu făcut de autor, cel mai frecvent de natură moralizatoare sau teologică, un comentariu care le explica cititorilor „înţelesul” evenimentelor istorice. În majoritatea cazurilor, autorii cronicilor obişnuiau să utilizeze evenimentele istorice pentru a demonstra adevăruri teologice sau pedepsele suferite de conducători sau de alte personaje care nu ţinuseră seama de voinţa lui Dumnezeu ori de învăţăturile Bisericii. Cronicile erau scrise de obicei într-un limbaj ceva mai simplu şi mai puţin pretenţios decât istoriile clasicizante şi de multe ori autorii lor erau călugări. Cândva, aceste lucrări erau numite cronici monastice, însă acum este limpede că ele cuprindeau multe dintre ideile şi preocupările istoricilor clasicizanţi, astfel încât linia de demarcaţie între aceste tipuri de scrieri nu ar trebui luată prea strict.

Malalas (secolul al VI-lea) a fost autorul primei cronici de acest tip în sensul plenar al termenului. Opera lui ţintea să îmbine istoria profană cu cea divină, începând de la crearea lumii, repetând principalele istorii biblice în contextul lor mai general şi continuând până la domnia lui Iustinian. Cea mai importantă cronică bizantină este aceea a lui Teofan („Mărturisitorul”), care a scris pe la începutul secolului al IX-lea şi a cărui operă furnizează majoritatea informaţiilor pe care le avem despre istoria secolelor al VII-lea şi al VIII-lea. Teofan era un călugăr şi un iconofil convins, care vedea toată istoria lumii prin prisma luptei legate de venerarea icoanelor. Opera lui Teofan a fost continuată de un autor necunoscut şi de o serie de alţi scriitori din secolul al X-lea, care au completat această cronică până în vremea lor. Ioan Skylitzes (secolul al XI-lea) şi Ioan Zonaras (secolul al XII-lea) au scris cronici importante, cu foarte multe informaţii originale; după această perioadă, cronica a continuat să fie o formă importantă de scriere istorică şi multe cronici s-au concentrat asupra chestiunilor locale şi pe perioade scurte de timp, până la cucerirea otomană şi după ea.

Toate aceste produse ale unor tradiţii istoriografice diferite ne îngăduie să punem cap la cap esenţialul istoriei politice şi militare a Imperiului Bizantin şi ne oferă informaţii substanţiale în legătură cu evenimente izolate. Însă ele sunt în mare măsură părtinitoare în favoarea sau împotriva unui anumit conducător sau a unei dinastii şi nu furnizează prea multe informaţii în legătură cu economia, societatea, oamenii de rând (mai ales femeile) şi viaţa de toate zilele. De asemenea, aproape toate au o viziune liniară asupra istoriei, în care ideile creştine despre mântuire jucau un rol dominant şi în care Imperiul Bizantin era actorul principal.

Hagiografia (biografiile sfinţilor) furnizează o cunoaştere de un tip diferit asupra vieţii bizantine. Odinioară, vieţile sfinţilor erau evitate şi ridiculizate de istoricii moderni, pentru că păreau să cuprindă numai istorii pioase şi miracole lipsite de temeiuri în realitatea istorică. Este limpede că genul hagiografiei este repetitiv şi natura stereotipă a vieţilor sfinţilor presupune într-adevăr că nu putem crede toate detaliile fiecărei vieţi în parte. Cu toate acestea, majoritatea scrierilor hagiografice conţin un număr mare de informaţii despre viaţa de toate zilele, despre economie şi condiţiile locale care – deşi sunt incidentale în raport cu intenţiile principale ale autorului – prezintă totuşi un interes considerabil pentru istoric. Ele mai zugrăvesc, adesea într-un mod frapant, credinţele, speranţele şi aspiraţiile oamenilor obişnuiţi şi constituie un izvor esenţial pentru studiul spiritualităţii şi practicii religioase bizantine. Ar mai trebui remarcat şi că, deşi majoritatea vieţilor bizantine ale sfinţilor au fost scrise în greacă, multe au fost scrise (sau traduse) şi în slavonă, arabă, coptă şi – mai ales – în siriacă. Aceste biografii nongreceşti ne oferă adesea o viziune diferită faţă de cele scrise în inima Bizanţului şi creează un contrast de o importanţă considerabilă.

Literatura – de exemplu, poezia, romanul şi genul epistolar (corespondenţa) – a tins să fie dominată de modelele şi tradiţiile clasice, şi de aceea este dificil să o folosim pentru reconstituirea vieţii în perioada bizantină, în parte pentru că ele preţuiau mai degrabă virtuozitatea retorică decât realismul şi mai mult „atemporalul” decât contemporanul. Totuşi, valorile în schimbare şi chiar şi perspectivele asupra sentimentelor personale pot fi sesizate uneori în mai multe opere, de pildă, în cele ale lui Fotie, Psellos şi Niketas Choniates. O evoluţie importantă a constituit-o şi apariţia lentă a literaturii vernaculare, mai cu seamă din secolul al XII-lea, şi influenţa ideilor occidentale (şi reacţiile la ele), în aceeaşi perioadă.

Bineînţeles, codurile de legi reprezintă o sursă bogată de informaţii, mai ales pentru perioada bizantină timpurie, cu o abundenţă de date în Codex Theodosianus şi în Codex Justinianus. Codurile de legi posterioare, ca Legea rurală, Ekloga, Basilika şi Cartea Eparhului, sunt adevărate mine de informaţii despre problemele sociale, economice şi, bineînţeles, juridice ale vremii. Au supravieţuit şi câteva surse documentare guvernamentale, ca neobişnuitele opere ale împăratului Constantin al VII-lea Porfirogenetul: aşa-numita De Administrando Imperio (un manual pentru relaţiile cu străinătatea, cu numeroase relatări din perioadele anterioare, aparent pur şi simplu copiate), De Thematibus (despre administrarea provinciilor) şi De Ceremoniis (despre ceremonialul de la palat). De asemenea, au ajuns până la noi multe manuale militare, inclusiv cel intitulat Strategikon, scris de împăratul Mauricius, Taktika, al lui Leon al VI-lea, şi mai multe lucrări provenite din anturajul lui Nichifor al II-lea Focas. Acestea se bazau, bineînţeles, pe modele antice, însă din câte se pare erau considerate ca având o valoare practică şi, de aceea, conţineau multe informaţii noi şi importante pentru comandanţii bizantini.

Istoricii gândirii, în special din domeniul ştiinţei, matematicii, medicinei şi filosofiei, au produs o cantitate uriaşă de opere, majoritatea netraduse în limbile moderne şi multe dintre ele nici măcar editate cum se cuvinte. Cu toate acestea, operele lui Arethas de Cezareea, Fotie, Psellos, Metochites, Ghenadie Scholarios şi Plethon, ca şi numeroase tratate de astronomie, matematică, fizică, astrologie şi alchimie ne furnizează informaţii despre imaginea pe care o aveau despre lume gânditorii bizantini.

Deloc surprinzător, predicile, comentariile şi studiile biblice, împreună cu tratatele teologice constituie un procent ridicat din literatura bizantină ajunsă până la noi. Mare parte din ele sunt destul de greu de înţeles pentru cititorul modern, însă aproape fiecare operă teologică oferă informaţii de importanţă istorică, fie ele legate de disputele teologice, fie amănunte incidentale despre viaţa de zi cu zi, incluse în miile de predici şi opere teologice bizantine păstrate.

Din nefericire, la noi au ajuns foarte puţine dintre izvoarele documentare ce au făcut atât de mult pentru cunoaşterea istoriei Apusului medieval. Cu toate că statul bizantin era extrem de birocratic şi se ţineau registre ample privitoare la acţiunile guvernului, taxe, proprietăţi şi informaţii personale, aproape toate aceste documente s-au pierdut acum, dispărând în decăderea şi în distrugerea finală ale aparatului de stat bizantin. Câteva astfel de înregistrări au supravieţuit totuşi, de exemplu, cele păstrate în scrierile lui Constantin Porfirogenetul (menţionate mai sus), în Cadastrul Tebei, în numeroase papirusuri din perioada timpurie şi în voluminoasele registre ale mănăstirilor de la Muntele Athos. Acestea din urmă sunt deosebit de importante, întrucât mănăstirile erau mari latifundiare şi ţineau condici detaliate despre proprietăţile lor din toată Macedonia, fapt care ne permite ca pentru această zonă să facem o reconstituire a societăţii în perioada bizantină târzie aşa cum pur şi simplu nu putem face pentru alte părţi ale imperiului. Din secolele al XIV-lea şi al XV-lea supravieţuiesc copii după tratate, registre contabile şi scrisori personale în număr mai mare faţă de perioada anterioară.

Desigur, izvoarele scrise bizantine îi oferă istoricului cele mai semnificative informaţii, dar şi sursele scrise de „străini” sunt foarte importante, mai ales în măsura în care aruncă o lumină asupra activităţilor militare bizantine şi în legătură cu relaţiile cu străinătatea, dar şi fiindcă ele acoperă goluri însemnate în privinţa multor probleme interne şi ne oferă o imagine a modului în care îi priveau alţii pe bizantini. Din această perspectivă, probabil că cei mai importanţi sunt istoricii, ca al-Balādhurī, al-Ṭabarī şi Yaḥyā din Antiohia, sau geografii arabi, ca al-Mas‘ūdī şi al-Idrīsī. Pe lângă alte surse scrise în armeană, georgiană şi persană, textele lor ne oferă informaţii semnificative şi o rectificare utilă a textelor bizantine.

Sursele occidentale, ca Liutprand de Cremona şi „vieţile” papilor ne oferă despre Bizanţ o percepţie foarte diferită de cea pe care o aveau bizantinii despre ei înşişi. Începând din secolul al XII-lea şi mai ales în era cruciadelor, izvoarele apusene au devenit deosebit de importante. Istoriile lui Geoffroy de Villehardouin şi Robert de Clari ne oferă cele mai multe amănunte despre cea de-a patra cruciadă şi ar trebui comparate cu relatarea lui Niketas Choniates, în timp ce lucrarea cunoscută sub numele de Cronica Moreei este cea mai importantă sursă pentru istoria Greciei aflate sub ocupaţia latinilor. Izvoarele veneţiene, genoveze şi alte surse italiene (inclusiv multe arhive documentare) ne furnizează informaţii inestimabile nu numai despre italieni şi alţi apuseni stabiliţi în Răsărit, ci şi despre istoria economică şi despre diferitele încercări făcute de un întreg şir de împăraţi bizantini de a-şi asigura ajutorul din partea republicilor italiene.

De o importanţă deosebită sunt şi sursele slave, de la Cronica lui Nestor până la traducerile ruseşti ale mai multor texte bizantine şi la alte scrieri din Serbia, Bulgaria şi alte regiuni ale lumii slave.

În afară de izvoarele scrise, există şi multe alte materiale importante utile pentru studiul istoriei Bizanţului. Ele includ obiecte, ca numărul foarte mare de monede bizantine, de exemplu. Monedele constituie o arhivă deosebit de bogată a liniilor esenţiale ale propagandei imperiale (pentru că erau una dintre cele mai bune modalităţi prin care împăratul le putea vorbi direct supuşilor săi) privitoare la operaţiunile militare şi, mai mult, politicile dinastice: monedele erau una dintre cele mai obişnuite căi pentru a anunţa întronarea unui nou împărat şi/sau alegerea unui moştenitor al tronului. Mai mult, monedele ne furnizează dovezi directe despre economia statului, inclusiv despre fenomene ca stabilitatea monedelor emise, devalorizarea, cantitatea şi circulaţia capitalurilor în timp. Descoperirea unor tezaure monetare ne permite, pe deasupra, să evaluăm posibilele perioade tulburi şi/sau de ameninţare străină, să examinăm monedele care circulau în aceeaşi epocă şi să urmărim exportul monedelor bizantine, care se realiza în volum mare, ca urmare a comerţului sau a dărniciei imperiale.

Similare cu monedele sunt şi sigiliile (cele mai multe din plumb) folosite la documentele importante, pentru a le garanta astfel integritatea şi autenticitatea. Astfel de sigilii ne-au parvenit cu miile, deşi documentele pe care le însoţeau odinioară au dispărut, bineînţeles. Ele conservă numele indivizilor şi funcţiile ocupate de ei. Dovezile sigiliilor ne ajută enorm să înţelegem istoria administrativă, economia imperiului şi instituţiile lui, iar uneori chiar să urmărim carierele oficiale ale unor personaje altminteri anonime.

Urmele arheologice ale istoriei Bizanţului sunt abundente şi oferă informaţii utile, cu toate că încă nu au fost exploatate pe cât ar fi trebuit. Ca urmare a numeroaselor campanii de săpături efectuate în zona mediteraneeană în ultimii 150 de ani, acum cunoaştem multe situri din perioada bizantină. Din nefericire, întrucât arheologii din trecut erau mai interesaţi de perioada clasică sau preistorică, vestigiile bizantine (sau mai tardive) din aceste situri erau frecvent ignorate sau, mai rău, distruse complet în graba de a descoperi niveluri mai vechi. Din fericire, în ultimii ani situaţia a fost îndreptată în general, însă multe daune au fost deja cauzate şi s-au pierdut pentru totdeauna date preţioase. O altă problemă, probabil mai gravă pe termen scurt, este aceea că materialul bizantin scos la lumină din numeroase campanii de săpături nu a fost examinat amănunţit, ceea ce înseamnă că de multe ori el este greu de integrat în studii sintetice. Mai mult, în Constantinopol s-au făcut puţine săpături majore, din motive cât se poate de evidente: Istanbulul de astăzi este un oraş important, cu o populaţie densă, iar statul turc modern (poate că este de înţeles) nu a acordat întotdeauna o atenţie specială vestigiilor din vremea Bizanţului. Totuşi, dovezile arheologice existente la această oră le oferă cercetătorilor tineri oportunitatea de a aduce contribuţii importante la înţelegerea istoriei bizantine.

Chiar şi în situaţia dată, putem face câteva observaţii în legătură cu natura dovezilor arheologice şi a contribuţiei lor la înţelegerea istoriei Bizanţului astăzi. În primul rând, deoarece campaniile majore de săpături din bazinul mediteraneean s-au concentrat asupra oraşelor din lumea greacă şi romană, acum beneficiem deja de descoperiri importante despre modul în care s-au transformat oraşele Imperiului Roman la începutul perioadei bizantine. În majoritatea oraşelor putem constata construirea unor complexuri ecleziastice uriaşe şi degradarea şi părăsirea multora dintre sanctuarele religioase care reprezentaseră centre însemnate ale politeismului şi culturii clasice. Ce s-a întâmplat cu nucleul urban, cu spaţiile deschise şi clădirile laice publice este în continuare subiect de discuţii, însă dovezile arheologice constituie cu siguranţă sursa principală pentru înţelegerea perioadei de tranziţie de la sfârşitul lumii antice şi a „evului întunecat” din secolele al VII-lea şi al VIII-lea.

De fapt, încercările de a identifica urmele diverselor raiduri „barbare” şi ale aşezărilor din Imperiul Bizantin au fost de mare interes pentru arheologii şi istoricii evului întunecat, însă cercetările recente au arătat că această problemă este deosebit de complicată şi numeroase concluzii trase în trecut nu sunt fiabile, în special din cauza faptului că de multe ori au fost influenţate de consideraţii politice şi etnice moderne. În provinciile orientale ale imperiului, de exemplu, mai cu seamă în Siria, investigaţiile arheologice actuale par să sugereze o continuitate remarcabilă pe toată perioada invaziilor arabe; oraşele şi zonele rurale au continuat să se bucure de prosperitate, iar evenimentele de seamă ale perioadei (războaiele şi răspândirea Islamului) par să nu fi afectat societatea locală atât de mult pe cât am crede.

După evul întunecat (începând din secolul al IX-lea), descoperirile arheologice legate de Bizanţ devin iarăşi mai bogate şi avem dovezi că viaţa citadină s-a reluat şi că au început să se construiască din nou edificii arhitecturale monumentale, însă cu siguranţă nu la anvergura ce caracterizase perioada bizantină timpurie. Oraşele, din câte putem spune, s-au micşorat sensibil şi multe dintre ele au fost închise, total sau parţial, în interiorul unor ziduri fortificate. În linii generale, dovezile arheologice par să indice o creştere constantă a nivelului de prosperitate şi rafinament, creştere începută în secolul al IX-lea, cu o evidentă explozie a materialelor pentru secolele al XII-lea şi al XIII-lea. Consecinţele şi problemele legate de aceste dovezi vor fi discutate în capitolele următoare, însă ne confruntăm cu probleme în ceea ce priveşte corelarea dovezilor arheologice cu informaţiile extrase din textele perioadei. Bogăţia evidentă a depozitelor arheologice continuă şi pentru durata secolului al XIV-lea, însă în această perioadă s-ar părea că a existat o criză, şi numărul dovezilor de care dispunem este foarte redus.

În ultimii ani, prospecţiunea arheologică (examinarea unor zone întinse din provinciile rurale, inclusiv a unor sate şi zone izolate) ne-a extins orizontul arheologic dincolo de hotarele oraşelor unde s-au efectuat până acum săpături. Deseori, prospecţiunea arheologică poate fi iritant de imprecisă, iar metodele şi concluziile sale au fost puse frecvent în discuţie chiar de alţi arheologi. Cu toate acestea, mai ales fiindcă prin prospecţiunile făcute în diverse părţi ale imperiului se adună mai multe date, arheologia prospectivă va arunca o lumină însemnată asupra satelor şi fermelor care formau baza vieţii în Bizanţ.

Fireşte, studiul arhitecturii din perioada bizantină furnizează alte dovezi de sine stătătoare, iar analizarea clădirilor care stau încă în picioare a jucat vreme îndelungată un rol important în studiile despre Bizanţ. Majoritatea edificiilor care au supravieţuit sunt biserici, iar acest fapt ne-a distorsionat studiul bogăţiei arhitecturale a Bizanţului, însă câteva structuri laice şi vestigiile a numeroase fortificaţii ne ajută să redresăm întrucâtva echilibrul. Studiul bisericilor bizantine nu ne oferă o idee doar despre bogăţia şi tehnicile de construcţie ale perioadei, ci şi despre valorile culturale şi spirituale ale epocii. Acest lucru este realizat într-un mod deosebit de concret, îngăduindu-ne să privim aceleaşi lucruri pe care le priveau şi bizantinii şi punându-ne într-un contact direct cu ei, pe care textele nu ni-l permit întotdeauna. Desigur, noi privim aceste clădiri din perspectiva propriilor experienţe şi aşteptări, însă în momentul în care le vedem (fie la faţa locului, fie prin intermediul fotografiilor) ne putem imagina ideile din spatele structurilor şi sentimentele pe care le încercau orăşenii, sătenii, călugării, femeile şi bărbaţii din Bizanţ atunci când vedeau aceleaşi clădiri în viaţa lor cotidiană, atunci când se adunau laolaltă pentru rugăciune, pentru a încheia afaceri sau pentru interacţiuni sociale.

Bisericile din perioada bizantină timpurie (creştinismul timpuriu) erau adesea structuri enorme, unele proiectate să adăpostească mii de credincioşi şi să-i impresioneze cu splendoarea şi bogăţia lor. În opoziţie cu ele, clădirile din perioada bizantină medie (secolele IX-XII) erau de obicei mult mai mici şi insistau asupra unei experienţe mai lăuntrice. Aceste biserici, uneori micuţe, descrise adesea drept „bijuterii”, erau acoperite frecvent cu o cupolă şi interiorul lor simboliza întregul univers, cu Pantocratorul (Hristos ca împărat al lumii) pictat pe bolta cupolei şi scene din Biblie şi cete întregi de sfinţi pictaţi sau reprezentaţi în mozaic pe suprafeţele părţilor edificiului importante din punct de vedere arhitectural. În acest spaţiu sacru, credincioşii se găseau pe nivelul cel mai de jos, însă făceau totuşi parte dintr-o relaţie complexă şi continuă între cer şi Pământ.

Bisericile din epoca bizantină târzie (secolele XIII-XV) au continuat tradiţia formată în secolele anterioare, însă cu variaţii regionale considerabil mai pronunţate, un indiciu al faptului că imperiul însuşi începuse să evolueze în regiuni culturale, uneori şi politice, diferite. Planul central şi caracterul principal al bisericii bizantine s-au păstrat, dar se insista mai mult pe verticalitate şi înălţime şi pe suprafaţa decorată din exterior. După cum era de aşteptat, influenţele occidentale au ajuns să joace un rol mai important, după cum începuseră să o facă şi în politica, economia şi gândirea epocii.

Pictura, în special icoanele, anluminurile, frescele şi mozaicurile, oferă indicii importante pentru istoricul Imperiului Bizantin. Ele includ evoluţia formală a artei figurative şi influenţele regionale şi externe, clivajul reprezentat de controversa iconoclastă şi modalităţile în care apăreau în pictură indivizii şi scenele din viaţa de toate zilele. La modul general, pictura bizantină este bidimensională, formalizată şi simbolică (mai degrabă decât realistă). Interesant e că, deşi această pictură a influenţat evoluţia artei în Renaşterea italiană, ulterior a fost desconsiderată ca „religioasă” şi „nerealistă”. Totuşi, ea a fost redescoperită la începutul secolului XX, când criticii de artă au remarcat similitudinile ei indiscutabile cu unele aspecte ale „artei moderne”. Din acest motiv, arta bizantină (şi în special icoanele) a început să fie admirată în rândul cunoscătorilor, urmarea regretabilă fiind jefuirea bisericilor de icoanele, picturile şi mozaicurile originale şi creşterea cererii şi a preţurilor pentru obiectele bizantine pe piaţa de artă.

La fel ca literatura, pictura bizantină a tins să fie oarecum stereotipă şi să se concentreze asupra aceloraşi istorii biblice, folosind tehnicile şi mijloacele de descriere moştenite din lumea antică. Cu toate acestea, de-a lungul istoriei de o mie de ani a Bizanţului, istoricii artei discern ascensiunea şi declinul mai multor stiluri şi şcoli de pictură, cu o diversitate deosebită în perioada bizantină târzie. În istoria picturii putem observa aceleaşi teme ca şi în literatură, influenţa clasicismului versus tradiţia vernaculară şi apariţia individualităţii şi a diversităţii. Astfel că pictura bizantină se ridică uneori la un nivel înalt de inspiraţie, iar câteva dintre exemplele cu adevărat măreţe ale acestei arte sunt la nivelul oricăror altora din lume. În plus, pictura înfăţişează adesea scene din viaţa cotidiană sau activităţile femeilor şi copiilor, dar şi scene din natură şi din ciclul agricol. Pictura mai păstrează şi o imagine a lumii care reprezintă, după câte putem presupune, cel puţin unul din modurile în care era văzută aceasta de bizantinii înşişi; istoricii pot folosi asemenea „ferestre spre mintea bizantină” ca pe o oportunitate de a explora într-un mod mai intim societatea Bizanţului şi oamenii care o alcătuiau.

Artele minore, ca orfevrăria, smălţuirea şi sculpturile în fildeş, etalează abilităţile meşteşugarilor bizantini şi efervescenţa tradiţiei atelierelor din Bizanţ. Asemenea obiecte, fabricate frecvent din metale preţioase şi oferite de împăraţi ca daruri pentru funcţionarii bizantini de rang înalt şi altor regi, împăraţi şi căpetenii din felurite părţi ale lumii, au fost preţuite încă din momentul producerii lor. În parte pentru că sunt uşor de transportat, aceste obiecte pot fi găsite în muzeele din toată lumea, unde atestă cu uşurinţă bogăţia şi fastul asociate adeseori cu Bizanţul.

La modul general, pentru studiul Imperiului Bizantin nu ducem lipsă de surse. Dificultatea pentru studentul începător vine din faptul că, deşi sursele scrise sunt numeroase şi diferite, relativ puţine au fost traduse în limbile moderne, iar cele mai multe nu au fost nici măcar editate adecvat până acum. În limba engleză nu există un manual potrivit pentru istoria sau literatura bizantine şi nici un ghid pentru sursele istorice. Deşi situaţia este mai bună în ce priveşte arta şi arhitectura Bizanţului, domeniu unde există mai multe introduceri solide, materialul este oarecum disparat şi nu este publicat într-o singură serie pe care studentul să o poată consulta pentru o imagine de ansamblu.

LECTURI SUPLIMENTARE

Introduceri generale şi cultura

Averil Cameron, The Byzantines, Oxford, 2006.

S. Hackel (coord.), The Byzantine Saint, Londra, 1981.

J. Harris (coord.), Palgrave Advances in Byzantine History, New York, 2005.

J. Herrin, Byzantium: The Surprising Life of a Medieval Empire, Princeton, NJ, 2008.

A. Kazhdan şi G. Constable, People and Power in Byzantium, Washington, DC, 1982.

A. Kazhdan et al. (coord.), The Oxford Dictionary of Byzantium, 3 vol., New York, 1991.

A.E. Laiou şi C. Morrisson, The Byzantine Economy, Cambridge, 2007.

C. Mango, Byzantium: The Empire of New Rome, Londra, 1980.

C. Mango (coord.), The Oxford History of Byzantium, Oxford, 2002.

New Cambridge Medieval History, 7 vol., Cambridge, 1995-2005.

G. Page, Being Byzantine: Greek Identity before the Byzantines, Cambridge, 2008.

Geografia şi mediul

F.W. Carter (coord.), An Historical Geography of the Balkans, Londra, 1977.

P. Horden şi N. Purcell, The Corrupting Sea, Oxford, 2000.

N.J.G. Pounds, An Historical Geography of Europe, 450 BC-AD 1330, Cambridge, 1973.

J.M. Wagstaff, The Evolution of the Middle Eastern Landscapes, Canterbury, 1984.

J.M. Wagstaff (coord.), Landscape and Culture: Geographical and Archaeological Perspectives, Oxford, 1987.

Surse istorice

H.-G. Beck, Geschichte der byzantinischen Volksliteratur, München, 1971.

H.-G. Beck, Kirche und theologische Literatur im byzantinischen Reich, München, 1959.

D.J. Geanakoplos, Byzantium: Church, Society, and Civilization Seen through Contemporary Eyes, Chicago, 1984.

H. Hunger, Die hochsprachliche profane Literatur der Byzantiner, 2 vol., München, 1978.

J. Karyannopoulos şi G. Weiss, Quellenkunde zur Geschichte von Byzanz (324-1453), Wiesbaden, 1982.

K. Krumbacher, Geschichte der byzantinischen Literatur von ustinian biz zum Ende des Oströmischen Retches, 527-1453, ediţia a II-a, München, 1897.

C. Mango, Art of the Byzantine Empire, 312-1453 (surse traduse), Englewood Cliffs, NJ, 1972; retipărit Toronto, 1986.

N. Oikonomides, A Collection of Dated Byzantine Lead Seals, Washington, DC, 1986.

Arta şi arhitectura

R. Cormack, Painting the Soul, Londra, 1997.

R. Cormack, Writing in Gold: Byzantine Society and its Icons, Oxford, 1985.

F.W. Deichmann, Einführen in die christliche Archäologie, Darmstadt, 1983.

R. Krautheimer, Early Christian and Byzantine Architecture, ediţia a IV-a, Harmondsworth, 1986.

C. Mango, Byzantine Architecture, New York, 1970.

T.F. Mathews, Byzantium: From Antiquity to the Renaissance, New York, 1998.