© 2015 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5436-9

ISBN PDF: 978-973-46-5437-6

ISBN print: 978-973-46-5118-4

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ION VIANU

Născut la Bucureşti în 1934.

Studii de filologie clasică, neterminate.

Doctor în medicină al Universităţii de Medicină şi Farmacie „Carol Davila“ din Bucureşti (1960). Psihiatru, cadru universitar al Clinicii de Psihiatrie, Bucureşti. Voiaje de studii în Germania Democrată, Franţa.

1964-1977: Colaborează la Contemporanul, Viaţa Românească, Luceafărul etc.

1975: Publică un volum de eseuri, Stil şi persoană, premiat de Uniunea Scriitorilor, şi o Introducere în psihoterapie.

1977: Emigrează, după ce a aderat la Apelul lui Paul Goma. Se stabileşte în Elveţia, practicând psihiatria. Este prezent în mişcarea pentru apărarea drepturilor omului în România. Începe o activitate de publicist pe subiecte politice care va continua până în ultimii ani, în ţară.

1990: Revine din ce în ce mai des în România, unde se reinstalează.

Publică, în genuri diverse: memorialistică (Amintiri în dialog – cu M. Călinescu –, Exerciţiu de sinceritate); romane: ciclul Arhiva trădării şi a mâniei (în curs de publicare, cu două volume deja apărute, Caietele lui Ozias, Vasiliu – foi volante), Paramnezii, Necredinciosul şi un „roman autobiografic“, Amor intellectualis, distins cu mai multe premii, printre care şi „Cartea Anului“ (2010). În domeniul eseisticii, publică: Blestem şi Binecuvântare, Investigaţii mateine, Apropieri.

Vasiliu – foi volante şi Amor intellectualis au fost traduse în spaniolă de Ioana Zlotescu, respectiv V. Ivanovici.

Opera lui Ion Vianu este structurată în jurul următoarelor teme: boala mintală, exilul, pasiunea pentru oraşul în care s-a născut. Este străbătută de o căutare metafizică nesigură, dar perseverentă.

I

Blestem şi Binecuvântare
Ce este un tată?

În această prelegere¹ vom încerca să arătăm cum este văzut tatăl în unele texte biblice şi moderne.

Preliminarii

Vom începe printr-o incursiune de natură lingvistică. Cuvântul pater, pe care îl traducem în româneşte prin „tată“ (traducere, cum vom vedea, aproximativă), este un termen generic care se opune lui genitor şi lui parens. Pater desemnează pe şeful familiei (de pildă, în expresia pater familias), o poziţie cu caracter social, juridic şi religios; în timp ce genitor şi parens se referă la funcţia biologică, de fecundator. Rolul de pater, asumat de obicei de genitor, provine din aceea că, în societăţile patriarhale pe care le cunoaşte Istoria, pater familias este de obicei şi genitor, existând un cumul asupra aceleiaşi persoane a funcţiei biologice, patrimoniale, religioase (aceasta din urmă pentru că tatăl este, în religia romană, şi şeful cultului zeilor casnici). Numai pater se aplică însă, ca epitet, Zeului suprem, de pildă în cuvântul „Jupiter“, ce poate fi uşor derivat din „deus-pater“, zeul-tată sau tatăl zeilor. Această opoziţie, pater-genitor, în care cea dintâi nu implică paternitatea fizică, poate fi regăsită în limbile indo-europene urcând până la un cuvânt primitiv *pitar. Pitar trebuie opus lui atta, dintr-o rădăcină *tat, un termen familiar, colocvial, lipsit de solemnitate, care, după cum remarcă Alain Rey, se suprapune mai bine conceptului modern de tată, despovărat de funcţia sacrală, dar nu în întregime suprapus pe sfera lui genitor, în măsura în care familia şi reproducerea fizică nu se confundă. Atta-tat a dat în limba română pe tată. Numai foarte puţine limbi indo-europene moderne au conservat vechiul cuvânt ca de pildă slavul otici (vezi rusă: oteţ).

Această introducere lingvistică nu ar fi completă dacă nu ne-am referi şi la numele mamei. Mater nu e riguros paralel cu pater, pentru motivul că expresia mater familias e făurită pe modelul pater familias, fără aceeaşi conotaţie de forţă şi de autoritate. Pentru zeiţe, mater implică un anumit respect, dar nu şi ideea unei şefii supreme. Mater rămâne, prin urmare, mai apropiat de sensul „femeie care a născut un copil“, cu toate că există termenul simetric cu cel masculin: genitrix².

Asimetria între mater şi pater este aceeaşi ca între elementul generator, inepuizabil, ce precedă sensul lucrurilor, şi numele lui. Elementul masculin-patern dă naştere sensului, dar plăteşte privilegiul prin instabilitate şi nesiguranţă.

O corelare cu yin, principiul feminin universal al tradiţiei chineze, reluat în mod particular de filosofia taoistă, ne ajută. Iată un extras dintr-un tratat taoist al Antichităţii:

În cartea lui Hong-Li, citim: „Spiritul adâncimii nu moare. [Acest spirit] e misteriosul feminin. Poarta misteriosului feminin e numită şi rădăcina cerului şi a pământului. Neîncetat ea se revarsă, se goleşte, dar durează mereu; se cheltuie fără să se isprăvească. Iată de ce ceea ce dă naştere fiinţelor nu se naşte şi ceea ce le transformă e intransformabil. Din acest principiu naşte orice zămislire, orice prefacere, orice formă, orice calitate, orice cunoaştere, orice forţă, orice stingere, orice repaus…“³.

Tradiţiile indo-europeană şi semită (despre care va fi vorba mai departe) sunt mai puţin explicite pe planul filosofic în raport cu gândirea extrem-orientală, chineză în special, gata să făurească abstracţii. Dar se poate deduce că principiul feminin, ca şi figura concretă a mamei sunt legate de creaţia originară. O aură de imperisabilitate înconjoară femininul, „etern femininul“ despre care vorbeşte şi Goethe în finalul lui Faust. E forţa generaţională ce precedă forma; nu se termină niciodată, dar nu-şi revelează niciodată conţinutul; ea însăşi nu are formă, dar e creatoare la nesfârşit de noi şi noi forme.

E necesară această delimitare pentru a înţelege sensul principiului masculin care ne va duce, încet, către răspunsul la întrebarea: ce e un tată?

Trebuie să introducem un cuvânt de referinţă pentru ritualurile păgâne şi care a făcut o mare carieră modernă, graţie psihanalizei. Este vorba de „phallos“. Termenul, care trimite la o rădăcină indo-europeană semnificând „umflătură“, califică membrul viril în erecţie (în timp ce „penis“, înrudit cu „coadă“, se referă la organul cu geometrie variabilă). Falusul este celebrat sub diferite forme ca cel ce slobozeşte viaţa, permite descătuşarea formei din rezervorul infinit al maternităţii (fireşte că, din punctul nostru de vedere, nu e vorba de metafizică, ci de încercarea de-a analiza psihologic reprezentările pe care insul le are în legătură cu diferenţierea sexuală). Aducerea fiinţei în lumea exterioară a formelor este atributul principal al falusului, drept care stoicii l-au identificat cu „Logos spermatikos“, cuvântul care însămânţează.

Rezultă că, pentru omul antic, dar şi pentru acea doctrină ce redescoperă anumite sensuri ale păgânismului care e psihanaliza, falusului îi e rezervată o funcţie de semnificare, de geneză a formelor, de ieşire a lor din nedeterminarea pe care o au în sânul mamei. Falusul este generatorul formelor; este, într-un anume sens, „entelehia“ aristoteliciană.

Dar cine spune formă spune, în acelaşi timp, sens.

În acelaşi timp, sensul este, prin însăşi manifestarea lui, atins de un anumit coeficient de incertitudine, de nedeterminare.

Am arătat în rândurile de mai sus că principiul patern, falusul, este cel care aduce în lume sensul. Ca purtător al sensului, al incertitudinii sensului, falusul este vulnerabil. Trebuie, prin urmare, să ne aşteptăm ca în manifestarea funcţiei falice să se manifeste incertitudinea, ezitarea, într-un cuvânt, imperfecţia.

Falusul, obiect mirabil prin rigiditate, poate redeveni oricând penis; rezultă ce impropriu e denumit de psihanaliză „complexul de castraţie“. Tot astfel masculinul, înţeles ca tată, este şi el vulnerabil, mereu ameninţat.

Mitologiile şi istoriile sacre sunt rezervoarele bogate prin care teoriile psihanalitice se pot explica.

Vechiul Testament

Vom începe cu Noe⁴. Semnificaţia lui Noe în istoria universală, după Biblie, este tot atât de mare ca a lui Adam, de vreme ce omenirea precum şi viaţa animală în totalitatea ei re-încep după Potop. Patriarhul iese din Arcă împreună cu cei trei fii ai săi, Sem, Ham şi Iafet. Acestor trei fii le revine rostul de-a repopula pământul creînd cele trei seminţii care le poartă numele. Noe, după ce şi-a îndeplinit opera de salvare a Lumii din potop, descoperă viticultura. În timp ce fiii lui primesc sarcina de-a da naştere unei noi omeniri, Noe începe să lucreze viţa de vie.

Dar patriarhul este, dacă putem spune aşa, victima unui accident profesional. El gustă vinul şi se îmbată:

Şi a băut vin şi s’a îmbătat şi s’a dezvelit în cortul său.

Iar Ham, tatăl lui Canaan, a văzut goliciunea tatălui său şi, ieşind afară, le-a spus celor doi fraţi ai săi.

Dar Sem şi Iafet au luat o haină, şi-au pus-o amândoi pe umeri şi, mergând cu spatele’nainte, au acoperit goliciunea tatălui lor; cum ei îşi aveau feţele întoarse înapoi, n’au văzut goliciunea tatălui lor.

Când Noe s’a trezit din vin, a înţeles ce-i făcuse fiul său cel mai tânăr, şi a zis: „Blestemat să fie Canaan! Robul robilor le va fi el fraţilor săi!“.

Şi a zis: „Binecuvântat să fie Domnul, Dumnezeul lui Sem, iar Canaan să fie robul său; să-l înmulţească Dumnezeu pe Iafet şi să locuiască’n corturile lui Sem, iar Canaan să le fie slugă“.

Povestirea biblică pune accentul pe transgresarea unei interdicţii, aceea de-a privi corpul gol al părintelui său, şi pe sancţiune, pe blestemul ce pedepseşte crima. Putem totuşi să privim întâmplarea dintr-un unghi diferit. Noe, patriarhul tuturor meritelor, este într-o situaţie de slăbiciune, de pierdere a controlului de sine. El este la cheremul oprobriului public, iar fiul său cel mai mic este cel ce vrea să-l compromită. De aceea din spiţa lui Ham vor ieşi Canaaneenii, un popor constant perceput ca duşman de către evrei.

Facerea arată – şi acest lucru îl va face şi pentru ceilalţi patriarhi – fisura, falia unui pater familias. Eroarea este însă creatoare a unui sens, a unei distincţii, în măsura în care beţia lui Noe va revela pe cei ce respectă tabuul goliciunii tatălui şi pe cei ce nu o fac. O nouă articulare va lua naştere, în procesul diferenţierii seminţiilor: de acum încolo vor exista seminţii stăpâne – urmaşii lui Sem –, seminţii asociate – urmaşii lui Iafet –, seminţii sclave – urmaşii lui Ham prin intermediul fiului lui Canaan. Stăpânii sunt descendenţii celor care au ocrotit legea – aici, tabuul goliciunii; sclavii, cei ce s-au comportat cu uşurătate.

Povestea lui Lot şi a fiicelor sale este tot o poveste de beţie⁵:

Iar Lot a ieşit din Ţoar şi s’a aşezat în munte, împreună cu cele două fete ale sale, căci se temea să locuiască în Ţoar; şi a locuit într’o peşteră, el şi cele două fete ale sale.

Şi cea mai mare a zis către cea mai mică: „Tatăl nostru e bătrân, iar în ţinutul acesta nu-i nimeni care să intre la noi, aşa cum se obişnuieşte’n tot pământul. Haidem dar să-l îmbătăm pe tatăl nostru cu vin şi să ne culcăm cu el; şi astfel din tatăl nostru să ne ridicăm urmaşi“.

Şi’n noaptea aceea l-au îmbătat pe tatăl lor cu vin; şi a intrat cea mai mare şi’n chiar noaptea aceea s’a culcat cu tatăl ei; dar el nu şi-a dat seama când s’a culcat ea şi când s’a sculat.

Iar a doua zi a zis cea mai mare către cea mai mică: „Iată, eu m’am culcat azi-noapte cu tatăl meu; să-l îmbătăm şi’n noaptea asta cu vin şi du-te să te culci şi tu cu el; şi astfel să ne ridicăm urmaşi din tatăl nostru!“.

Şi l-au îmbătat pe tatăl lor cu vin şi’n noaptea aceea; şi a intrat şi cea mai mică şi s’a culcat cu el; dar el nu şi-a dat seama când s’a culcat ea şi când s’a sculat.

Astfel amândouă fetele lui Lot au rămas grele de la tatăl lor.

Cea mai mare a născut un fiu şi i-a pus numele Moab, zicând: „Este din tatăl meu“. Acesta e tatăl Moabiţilor, care sunt şi’n ziua de azi.

Şi a născut şi cea mai mică un fiu şi i-a pus numele Ben-Ammi, zicând: „Acesta-i fiul neamului meu“. Acesta e tatăl Amoniţilor, care sunt şi’n ziua de azi.

Comentatorii teologi ai Bibliei, evrei sau creştini, subliniază caracterul sacral al aventurii lui Lot. Fără să ne oprim la comentariile cu caracter alegoric sau la un posibil sens anagogic (cele două fiice ale lui Lot ar simboliza Legea veche şi cea nouă)⁶, înţelegem că ne găsim în faţa imperativului tribal al perpetuării neamului. Fetele îl îmbată pe bătrânul lor tată spre a fi fecundate.

Prohibiţia incestului e un principiu universal, o condiţie sine qua non a culturii. Nu trebuiau fiicele lui Lot să renunţe a da naştere unei descendenţe? – din punct de vedere psihologic, explicaţia incestului ne apare una a posteriori. Incestul a avut loc. Justificarea lui nu e concupiscenţa lui Lot, ci voinţa unor fiinţe a căror răspundere era, în antichitate, considerată nesemnificativă: nişte femei. Întunecarea conştiinţei e explicată prin beţie, în orice caz, printr-o diminuare a inhibiţiilor. Produsul păcatului e, ca şi în cazul lui Noe, naşterea unor neamuri inferioare, moabiţii şi ammoniţii. Cu toate astea, moabită va fi şi Ruth, ce va da un moştenitor lui Booz, din care mai târziu se va naşte regele David (la originea stirpei lui Cristos)⁷.

Totul se petrece ca şi cum la originea unor mari răspântii genetice sau gentilice s-ar afla o transgresiune, o încălcare gravă a regulilor comune, o întunecare a conştiinţei, un eşec moral al lui pater.

Ca întreg, Cartea Facerii are un singur sens: acela de-a explica cum a ajuns să se perpetueze poporul căruia Dumnezeu i-a încredinţat misiunea de-a propaga universalitatea Lui. Din exemplele lui Noe şi Lot vedem câte drumuri oblice traversează această saga. Dar Noe este încă departe de evrei, neamurile toate de după potop se trag din el; iar Lot, fiul unui frate al lui Avraam, este la originea unor descendenţe colaterale.

Dacă ne referim însă la viaţa lui Avraam, rămânem în linia principală a istoriei Poporului ales, întrucât, prin descendenţa lui Avraam, Israel îşi va îndeplini misiunea de-a anunţa pe Dumnezeul unic celorlalte neamuri. Avraam rămâne esenţialmente un transgresor: în episodul conceperii unui fiu cu slujnica Agar⁸, atunci când, în două rânduri, o face să treacă drept sora lui pe soţia lui, Sarra, şi chiar o prostituează pentru a-şi spori turmele⁹. Dar mai cu seamă în episodul sacrificării nesăvârşite a lui Isaac¹⁰.

Şi a fost că după toate acestea l-a încercat Dumnezeu pe Avraam şi i-a zis: „Avraame, Avraame!“. Iar el a răspuns: „Iată-mă!“.

Şi [Dumnezeu] i-a zis: „Ia-l pe fiul tău cel dorit, Isaac, cel pe care-l iubeşti, şi du-te în ţinutul Moria şi adu-l acolo ardere-de-tot pe un munte pe care ţi-l voi spune Eu!“.

Iar Avraam s’a sculat dis-de-dimineaţă, a pus samarul pe asinul său şi a luat cu sine două slugi şi pe Isaac, fiul său; şi după ce-a tăiat lemnele pentru jertfă s’a ridicat şi a plecat spre locul de care-i vorbise Dumnezeu.

Iar în cea de-a treia zi, ridicându-şi Avraam ochii, a văzut locul de departe.

Şi le-a zis Avraam slugilor sale: „Voi rămâneţi aici, cu asinul; eu şi băieţelul ne ducem pân’acolo, ne vom închina şi ne vom întoarce la voi“.

Avraam a luat lemnele cele pentru jertfă şi le-a pus pe umerii lui Isaac, fiul său, iar el a luat în mâini focul şi cuţitul, şi amândoi au plecat împreună.

Dar Isaac i-a grăit lui Avraam, tatăl său; i-a zis: „Tată!“. Iar acesta a răspuns: „Ce este, fiule?“. [Isaac] a zis: „Iată focul şi lemnele; dar mielul pentru jertfă unde este?“. Iar Avraam a răspuns: „Dumnezeu va vedea El Însuşi de mielul pentru jertfă, fiule!“. Şi s’au dus amândoi mai departe, împreună.

Iar dacă au ajuns la locul de care-i vorbise Dumnezeu, Avraam a ridicat acolo jertfelnic; a aşezat lemnele pe el, l-a legat pe Isaac, fiul său, şi l-a pus pe jertfelnic, deasupra lemnelor. Apoi Avraam şi-a întins mâna şi a luat cuţitul ca să-şi înjunghie fiul.

Atunci îngerul Domnului a strigat către el din cer şi a zis: „Avraame, Avraame!“. El a zis: „Iată-mă!“. [Îngerul] a zis: „Să nu-ţi ridici mâna asupra băiatului, nici să-i faci vreun rău, căci acum ştiu că te temi de Dumnezeu şi că de dragul Meu nu l-ai cruţat nici pe fiul tău cel iubit!“.

Şi ridicându-şi Avraam ochii, a privit; şi iată un berbec încurcat cu coarnele într’un tufiş. Şi ducându-se, Avraam a luat berbecul şi l-a adus ca ardere-de-tot în locul lui Isaac, fiul său.

Avraam a numit locul acela Iahvé-ire, adică „Domnul vede“, şi de aceea i se zice astăzi: „În munte Domnul va fi văzut“.

Şi îngerul Domnului a strigat a doua oară din cer către Avraam şi a zis: „Juratu-M’am pe Mine Însumi – zice Domnul: de vreme ce tu ai făcut aceasta, şi de dragul Meu nu l-ai cruţat nici pe fiul tău cel iubit, cu binecuvântare te voi binecuvânta, iar pe urmaşii tăi îi voi face numeroşi ca stelele cerului şi ca nisipul de pe ţărmul mării, şi urmaşii tăi vor stăpâni cetăţile duşmanilor lor; şi prin urmaşul tău se vor binecuvânta toate neamurile pământului, pentru că tu ai ascultat de glasul Meu“.

Trebuie să parcurgem pasajele Facerii ce precedă imediat citatul de mai sus. Dumnezeu porunceşte lui Avraam să-şi sacrifice fiul. Dar nu pe oricare: pe fiul Sarrei, prima dintre soţiile lui, care n-a putut să conceapă decât la o vârstă foarte înaintată¹¹. Dumnezeu vrea să-l supună pe Avraam la o probă de credinţă suplimentară, după ce îi impusese circumcizia ca semn al legăturii privilegiate între El şi Poporul ales¹². Totul se petrece ca şi cum Dumnezeu ar şovăi în a acorda neamului lui Avraam încrederea făgăduită odată cu condiţia circumciziei, ca şi cum chiar şi buna primire pe care i-o face patriarhul sub stejarul Mamvri ar cere o probă suplimentară: sacrificiul fiului iubit, singurul care va purta numele tatălui.

Comentatorii vor fi imaginat, îmi închipui, sensul scenariului pus la cale de JHWH: binecuvântarea pe care a acordat-o neamului lui Avraam devine caducă în momentul uciderii lui Isaac. Este o reducere la absurd. Gestul Creatorului echivalează cu ruperea legământului; El îi întinde o capcană: „Făgăduinţa pe care ţi-am făcut-o, de-a privilegia descendenţa ta, mi-o retrag; în schimb, îţi cer să-ţi păstrezi credinţa în mine“.

Avraam se află într-o situaţie absurdă. Misiunea lui de pater familias este aceea de-a asigura, cu orice preţ, supravieţuirea spiţei – şi gloria ei. Şi acum i se cere să renunţe la aceasta în numele unei credinţe nedezminţite. Şi care este sorgintea acestei credinţe? – teama. Să recitim:

Să nu-ţi ridici mâna asupra băiatului, nici să-i faci vreun rău, căci acum ştiu că te temi de Dumnezeu şi că de dragul Meu nu l-ai cruţat nici pe fiul tău cel iubit.

Nu e singurul loc din Biblie şi din alte cărţi sfinte în care frica de Dumnezeu este motorul principal al credinţei. Dar putem afirma că, în acest pasaj al cărţii Facerii, rolul terorii exercitate de divinitate ca motor al fidelităţii faţă de Ea este elocvent.

Dacă greşelile lui Noe şi Lot s-au produs ca urmare a unei stări de diminuare a lucidităţii, a unei conştiinţe de sine întunecate – beţia –, în schimb, Avraam este într-o stare de luciditate maximă atunci când vorbeşte cu Dumnezeu. Decizia lui, sub imperiul temerii, este una luată cu deplină răspundere. Urmărind ideea pe care am enunţat-o la început, tatăl nu este niciodată mai mult şi mai deplin tată decât atunci când se hotărăşte să-şi sacrifice fiul.

Este oare nevoie să spunem că aceasta este şi situaţia tipică a cristologiei? Ca şi cum Dumnezeu Tatăl şi-ar aminti de exigenţa lui tiranică faţă de Avraam, omul lui Dumnezeu, se va hotărî şi El într-o zi să-şi sacrifice Fiul – şi o va face – până la Înviere. Din acest punct de vedere, se poate spune că doctrina creştină nu e decât reluarea simetrică, în oglindă, a sacrificiului lui Isaac.

Trebuie să încercăm a înţelege scena sacrificiului lui Isaac din punctul de vedere al fiului. Să ne imaginăm drumul în munte al fiului Isaac alături de Avraam. El este, la începutul parcursului, un abba sau atta, persoana familiară. Pe măsură ce se apropie de locul jertfei devine tot mai mult un pater familias, genitorul învestit cu funcţie religioasă. Înţelegem anxietatea copilului care se va transforma curând în spaimă şi disperare:

„Tată!“. Iar acesta a răspuns: „Ce este, fiule?“. [Isaac] a zis: „Iată focul şi lemnele; dar mielul pentru jertfă unde este?“. Iar Avraam a răspuns: „Dumnezeu va vedea El Însuşi de mielul pentru jertfă, fiule!“¹³.

Legat pe rug, gata să fie înjunghiat, Isaac, copil, neiniţiat, nu va înţelege. Pater se preface într-un monstru. Dumnezeu devine purtătorul unei exigenţe criminale.

Nu putem spune dacă tăcerea copilului Isaac pe rug este respect absolut pentru pater sau groază paralizantă.

Dacă pentru fiii lui Noe, ca şi pentru fiicele lui Lot, tatăl apare ca un ins cu conştiinţa tulburată (de beţie), pentru Isaac el apare ca executorul unui ritual întunecat şi sadic. Iar mai târziu, ca un ins dominat de frica sacră, mysterium tremendum.

Vechiul Testament ne sugerează că funcţia paternă este aceea de-a distribui binecuvântarea şi blestemul.

Acţiunea de-a binecuvânta, şi cea inversă, de-a blestema, au un caracter magic. Prin folosirea binecuvântării sau a blestemului obţinem ca recompensa divină să se reverse nu numai asupra celui ce le primeşte, ci şi asupra descendenţei lui. Istorisirile despre Noe, Lot, Avraam confirmă capacitatea tatălui de-a sluji, prin intermediul actului magic al blestemului sau binecuvântării, de intermediar între divinitate şi gintă, de-a determina destinul acesteia. Şi asta chiar în cazul unor conduite neconforme (beţia lui Noe, incestul lui Lot). Ceea ce pare să sugereze textul veterotestamentar este că autoritatea paternă se situează dincolo de morală. Încrederea pe care Dumnezeu o acordă tatălui este atât de mare, încât transgresiunile etice nu o pot influenţa. Destinul ginţilor, elecţia lor trece prin atâtea hazarduri, este rezultatul atâtor improbabilităţi, încât nu se poate explica decât prin funcţia regulatoare a blestemului şi a binecuvântării – atribute specific paterne.

Semnificaţia lui Israel nu poate fi mai bine înţeleasă decât din capitolele Facerii care relatează binecuvântarea selectivă şi profetică pe care al treilea patriarh, Iacob, o adresează copiilor săi¹⁴. Ea are esenţial un caracter de recompensă sau de pedeapsă în raport cu atitudinea pe care aceşti copii au avut-o faţă de tatăl lor. Astfel, Ruben, deşi primul născut – şi descendenţii lui – sunt meniţi unui destin inferior din pricină că fiul se culcase cu una din concubinele tatălui. În schimb, unul din fiii mai mici, Iosif, este obiectul elecţiei celei mai deosebite.

Cristologia: de la Matei la Ioan

Comentatorii creştini ai Bibliei au remarcat caracterul anagogic al poveştii lui Avraam şi Isaac în raportul ei cu misterul întrupării: anunţă Întruparea şi Sacrificiul Fiului de către Tată.

Anticipând, totul se petrece ca şi cum Dumnezeu-Tatăl şi-ar aplica acelaşi tratament la care l-a supus pe Avraam: sacrificiul fiului.

Aşa cum remarcă C.G. Jung¹⁵, Dumnezeu trece printr-o criză „morală“ când hotărăşte să-şi trimită fiul pe pământ. „Biografia“ lui Dumnezeu a cunoscut şi alte reacţii faţă de imperfecţia şi perversitatea Creaturii (astfel a fost hotărârea de-a distruge şi reîncepe Creaţia prin potop, pe vremea lui Noe). Nesatisfăcut de situaţia Lui transcendentă, Dumnezeu doreşte acum să se apropie de oameni şi acest demers este legat de unirea cu Înţelepciunea – Sofia. Maria, mama Fiului, este o variantă a figurii eminamente feminine ce este Sofia. Rezultatul acestei uniri este „Fiul“.

Evangheliile sunt singura sursă prin care avem acces la revelaţia lui Iisus din Nazaret, aceea că este fiul lui Dumnezeu:

…dar Eu vă spun: Iubiţi pe vrăjmaşii voştri, binecuvântaţi pe cei ce vă blesteamă, faceţi bine celor ce vă urăsc şi rugaţi-vă pentru cei ce vă vatămă şi vă prigonesc, ca să fiţi fiii Tatălui vostru Celui din ceruri, că El face să răsară soarele Său peste cei răi şi peste cei buni şi face să plouă peste cei drepti şi peste cei nedrepţi…

Drept aceea, fiţi voi desăvârşiţi, precum Tatăl vostru Cel ceresc desăvârşit este!¹⁶.

Calitatea de fiu al lui Dumnezeu este în acest caz invocată, nu exclusiv pentru Iisus, dar nici pentru toţi oamenii. Sunt fii ai lui Dumnezeu numai cei ce au vocaţia de-a nu se răzbuna. Calitatea de fiu se dobândeşte printr-un merit moral. Este evident vorba de o metaforă.

Câteva paragrafe mai departe, Iisus provoacă revelaţia ucenicilor:

Şi venind Iisus în părţile Cezareii lui Filip, i-a întrebat pe ucenicii Săi, zicând: „Cine zic oamenii că sunt Eu, Fiul Omului?“. Iar ei au răspuns: „Unii, Ioan Botezătorul; alţii, Ilie; alţii, Ieremia sau unul dintre profeţi“.

Şi le-a zis: „Dar voi, voi cine ziceţi că sunt?“. Răspunzând Simon Petru, a zis: „Tu eşti Hristosul, Fiul lui Dumnezeu-Cel-Viu!“.

Iar Iisus, răspunzând, i-a zis: „Fericit eşti, Simone, fiul lui Iona, că nu trup şi sânge ţi-au descoperit aceasta, ci Tatăl Meu Cel din ceruri. Şi Eu îţi spun ţie că tu eşti Petru şi pe această piatră voi zidi Biserica Mea şi porţile iadului nu o vor birui. Şi-ţi voi da cheile împărăţiei cerurilor, şi orice vei lega pe pământ va fi legat şi în ceruri, şi orice vei dezlega pe pământ va fi dezlegat şi în ceruri“.

Atunci le-a poruncit ucenicilor să nu spună nimănui că El este Hristosul.

De atunci a început Iisus să le arate ucenicilor Săi că El trebuie să meargă la Ierusalim şi să pătimească multe de la bătrâni şi de la arhierei şi de la cărturari şi să fie omorât şi a treia zi să învie.

Şi Petru, luându-L deoparte, a început să-L dojenească, zicându-I: „Fie-Ţi milă de Tine, Doamne!, asta să nu Ţi se întâmple!“.

Iar El, întorcându-Se, i-a zis lui Petru: „Mergi înapoia Mea, Satano!; piatră de poticnire-Mi eşti, că nu le cugeţi pe cele ale lui Dumnezeu, ci pe cele ale oamenilor!“¹⁷.

Cum putem comenta acest pasaj remarcabil al Evangheliei lui Matei?

• filiaţia divină a lui Iisus nu are nimic comun cu filiaţia de natură metaforică, a credincioşilor obişnuiţi, care sunt „copii ai Domnului“ fiindcă sunt iertători;

• Iisus provoacă profesiunea de credinţă a lui Petru. Cu toate acestea, ea se produce ca un rezultat al faptului că e recunoscut ca atare şi nu ca o afirmare personală, din partea Lui;

• Petru, cel care cel dintâi l-a recunoscut pe Iisus ca Fiul lui Dumnezeu, este învestit cu funcţia de cap al Bisericii, ceea ce-i va îngădui să dispună de puteri omoloage cu cele cereşti;

• revelaţia naturii divine a lui Iisus e de natură ezoterică, nu trebuie cunoscută de „neiniţiaţi“;

• ea premerge cu necesitate Patimile, condiţie imperativă a recunoaşterii adevăratei naturi a Nazarineanului;

• ocolirea suferinţei, a Tragediei cosmice a Patimilor, ar fi un triumf al Satanei, un eşec al planului de mântuire propus de Dumnezeu. Prin urmare, Iuda este o verigă indispensabilă a Mântuirii.

Dincolo (sau dincoace) de referinţa teologică (nu avem a o discuta în aceste pagini), putem spune că Evanghelia introduce în acest capitol al ei o nouă treaptă a înţelegerii funcţiei paterne. Dacă pater familias poate fi conceput ca diferit de genitor-parens, Tatăl ceresc indică o separaţie încă şi mai radicală a celor două modalităţi. În fapt, ea nu poate fi înţeleasă fără o pregătire specială, nu intelectuală (de aceea revelaţia e secretă), ci spirituală. Cel ce a pătruns întâi secretul, Petru, merită o onoare specială, a dat dovadă de o asemenea pătrundere încât anumite atribute divine, „legarea şi dezlegarea“, îi pot fi încredinţate. Revelaţia este un lucru înfricoşător, iar confirmarea ei trece printr-o dramă cosmică, a suferinţelor şi morţii Fiului.

Dar în momentul în care tatăl ceresc şi cel pământesc cunosc o astfel de separare radicală prin funcţiile lor înseamnă că funcţia lui pater familias cunoaşte o anumită relativizare. El devine mai slab.

Tatăl ceresc este o singură dată evocat de Iisus cu numele Avva.

Avva corespunde cu Atta indo-european. Este o apelaţie familiară a tatălui, fără conotaţia sacră, dar şi fără aluzie la genitor.

Pasajul despre care e vorba se găseşte în Marcu. Iisus e pe Muntele Măslinilor în noaptea arestării lui:

Şi mergând puţin mai înainte, a căzut cu faţa la pământ şi Se ruga ca, de este cu putinţă, ceasul acela să treacă pe-alături de El.

Şi zicea: „Avva, Părinte, toate-ţi sunt cu putinţă. Depărtează paharul acesta de la Mine!… Dar fie nu ce voiesc Eu, ci ce voieşti Tu!“¹⁸.

Imposibila apropiere de tatăl metafizic o vedem ca o soluţie sperată o clipă, într-un moment de angoasă supremă.

Într-adevăr, pe cruce şi chiar înaintea clipei supreme, el nu numai că nu se mai adresează lui Dumnezeu ca Avva, dar nici măcar ca Pater, ci, pur şi simplu, ca lui Dumnezeu. Este strigătul uman, de disperare¹⁹:

Eli, Eli, lama sabahtani? Adică: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, de ce M’ai părăsit?“.

În iminenţa morţii, Logos spermatikos se retrage, lăsând locul întregii umilinţe a Fiului.

Iisus este omul care a sperat un moment să fie Dumnezeu în ipostaza filială, dar care trebuie să suporte eşecul acestei aspiraţii. Iar creştinismul este religia acestei „derelicţii“, tragedia imposibilei uniri cu transcendenţa, a infinitei ei nostalgii.

Dacă Evanghelia după Matei ne indică noua definire a relaţiei dintre tată şi fiu, Evanghelia după Ioan, în special primul ei capitol, oferă o perspectivă cu totul diferită:

Întru’nceput era Cuvântul şi Cuvântul era la Dumnezeu şi Cuvântul Dumnezeu era. Acesta era dintru’nceput la Dumnezeu; toate printr’Însul s’au făcut şi fără El nimic nu s’a făcut din ceea ce s’a făcut.

Viaţă era într’Însul, şi viaţa era lumina oamenilor.

Lumina era cea adevărată, Care, venind în lume, luminează pe tot omul.

În lume era şi lumea printr’Însul s’a făcut, dar lumea nu L-a cunoscut. Întru ale Sale a venit, dar ai Săi nu L-au primit.

Dar celor câţi L-au primit, care cred întru numele Lui, le-a dat putere să devină fii ai lui Dumnezeu, cei ce nu din sânge, nici din voie trupească, nici din vrere bărbătească, ci de la Dumnezeu s’au născut.

Şi Cuvântul trup S’a făcut şi S’a sălăşluit întru noi; şi noi văzutu-I-am slava ca pe slava Unuia-Născut din Tatăl, plin de har şi de adevăr²⁰.

Iată ce putem înţelege, din punctul de vedere urmărit de noi, din acest text:

• Ioan postulează o unitate ce precedă Creaţia; în această stare de nediferenţiere nu există Cuvânt, adică sens;

• „Fiul“ este identificat cu „Cuvântul“ ce „s-a făcut trup“;

• „Cuvântul“ nu este identificat cu agentul Creator al Naturii, ci cu o putere ce determină Naşterea spirituală;

• Întruparea Cuvântului, Christos, ne dă Sensul sensurilor, este cuvântul ultim care îmbrăţişează toate sensurile.

În Evanghelia lui Matei, „Fiul lui Dumnezeu“ este clar asociat cu ideea mântuirii Lumii, de vreme ce acela ce a identificat mai întâi pe Iisus cu Mântuitorul, Simon Petru, devine şi conducătorul spiritual, cel ce deţine calea spre Mântuire.

În fragmentul citat din Ioan mântuirea este individuală, corespunde unei ascensiuni în sfera Sensurilor. Se poate spune că mântuirea este un act prin care, luând cunoştinţă de divinitatea lui Iisus, pătrundem sensul ultim al Lumii, accedem la totalitatea sensurilor.

Putem acum să ne întoarcem la Logos spermatikos. Iisus nu mai e, ca Avraam, cel ce dă un sens perpetuării tribului; prin el, spune Ioan, se accede la Sensul universal, ultim, întrucât este Cuvântul întrupat.

Cel ce M’a văzut pe Mine L-a văzut pe Tatăl²¹,

spune Iisus într-un alt pasaj. Adică, interpretând: tatăl este incognoscibil²²; eu însă reprezint ipostaza sensibilă a Tatălui, sunt marele şi unicul dătător de sens.

E semnificativ că Ioan, cel ce idealizeză explicit pe Iisus ca Logos, nu se referă la „pentru ce M-ai părăsit?“. Ultimele cuvinte ale lui Iisus pe cruce, după Ioan, sunt:

Săvârşitu-s’a²³.

Legătura între funcţia de genitor şi cea de pater este ridicată la un plan de abstracţie nou. Aşa cum a remarcat Marcel Gauchet²⁴, creştinismul este o revoluţie în gândire: trecerea la viaţa interioară şi devaluarea relativă a acestei lumi sunt semne ale unei prefaceri a mentalităţii umane. Este creştinismul martorul sau factorul determinant al acestor transformări? Un răspuns clar nu se poate da.

Este desfiinţată prin asta relaţia gentilică dintre genitor şi pater? Dacă ar fi aşa, tatăl nou, izvodit din creştinism, nu ar mai trebui să apară fiului său ca o fiinţă urmărită de angoasa imperfecţiei sale.

Creştinismul este cea mai îndrăzneaţă încercare de-a uzurpa absolutul autorităţii paterne.

Creştinismul este o revoluţie, dar numai în gândire, un alt mod de apropiere de spirit; în ce priveşte constantele antropologice, ele nu variază! Omul-tată rămâne tot vechiul om avraamic, Noe şi Lot, urmărit de imperfecţie, de limitele lui, de conflictul între datoria de genitor şi chemarea Absolutului.

Acest lucru ne va apărea ca evident dacă ne referim la istoria lui Michael Kierkegaard şi a fiului lui, Søren.

Michael Kierkegaard: anti-Iacob

Michael Kierkegaard, tatăl filosofului, păştea oile pe câmpiile sterpe ale Iutlandei. Odată, la căderea serii, l-a blestemat pe Dumnezeu. Un gest de revoltă. Omul, care mai târziu se îmbogăţi, nu uită niciodată acest moment de disperare:

7 februarie 1846: Ce lucru cumplit! Omul acela, pe când era încă copil, păzind oile în landa iutlandeză, datorită excesului de suferinţă s-a ridicat, pe o colină, blestemând pe Dumnezeu – şi acelaşi om, la 82 de ani, era incapabil să uite acest fapt²⁵.

Această convingere avea să fie şi cea a viitorului filosof, Søren.

Aventura spiţei Kierkegaard este simetrică cu cea a lui Avraam. Lui Avraam, cel deja binecuvântat împreună cu neamul său, i se cere o probă suplimentară de credinţă, sacrificiul fiului. Îşi va salva stirpea. Păstorul danez (păstor, ca şi Avraam!) comite actul contrar ascultării: blestemă pe Dumnezeu. Şi îşi va pierde neamul. Încheierea Alianţei stă faţă-n faţă cu ruptura ei.

Din punctul de vedere al fiului, Kierkegaard-tatăl este purtătorul însuşi al păcatului mortal. Acesta e disperarea. Fisura ce se regăseşte ori de câte ori este vorba despre tată se manifestă în acelaşi sens cu cea exprimată de Iisus, cel din Matei, pe cruce.

Relaţia dintre tată şi fiu, întemeiată pe disperare, apare elocvent în fragmentul următor:

Au fost odată un tată şi fiul său. Amândoi aveau mari daruri spirituale, amândoi erau caustici, mai ales tatăl… în general, discutau mereu. Era ca discuţia între două inteligenţe, nu între un tată şi un fiu. Arareori, văzând pe fiu atât de plin de grijă, tatăl se oprea în faţă-i spunându-i: bietul meu copil, totdeauna această disperare tăcută!… dar el însuşi nu ieşea din această disperare tăcută. Niciodată nu schimbară alte vorbe despre aceasta. Dar tatăl şi fiul erau poate cei mai melancolici oameni din câţi au trăit vreodată… iar tatăl se simţea răspunzător de melancolia fiului iar fiul pentru cea a tatălui, ceea ce îi împiedică să se deschidă vreodată unul altuia. Această observaţie a tatălui nu era decât o manifestare a propriei lui melancolii; vorbind aşa îşi vorbea mai mult sieşi decât fiului²⁶.

Kafka: efectul binecuvântării este căsătoria

Ultimul text la care mă voi referi este „Scrisoare către tata”²⁷ a lui Franz Kafka. Un mesaj pe care autorul Procesului l-a adresat părintelui său, fără ca acesta să-l fi citit vreodată.

O scrisoare plină de grele învinuiri; fiul reproşează tatălui duritatea, lipsa de sensibilitate, fixarea într-o religie dură şi formalistă şi, mai ales, în cel mai curat spirit veterotestamentar, faptul că nu l-a educat pentru a se căsători. Toate acestea constituie portretul unui tată incapabil, unui genitor care eşuează în a deveni tată. Franz Kafka îl face pe tatăl său răspunzător de faptul că el este:

Din punct de vedere spiritual şi mintal, incapabil să mă însor.

Pentru fiul Kafka, căsătoria este:

Atestarea celei mai decisive forme de autoeliberare şi independenţă. A avea o familie, lucrul cel mai de seamă la care se poate ajunge, după părerea mea, şi de asemenea lucrul cel mai de seamă pe care l-ai realizat tu [Kafka tatăl – n.n., I.V.] aş fi atunci egalul tău, toată ruşinea şi tirania, vechi şi veşnic noi, ar ajunge atunci de domeniul istoriei.

„Scrisoare către tata“ este un text a cărui continuitate cu spiritul Vechiului Testament şi al iudaismului este evidentă. Virtutea supremă este aceea de-a întemeia o familie. Tatăl este persoana abilitată în a face pe fiu să devină capabil de căsătorie. Este o tratare laică a unei teme sacre. Binecuvântarea, actul magic prin care tatăl este capabil să atragă asupra descendenţilor bunăvoinţa lui Dumnezeu, devine aici o virtute psihologică, un rezultat al educaţiei. Dar autorul modern care este Kafka introduce aici noţiuni care sunt necunoscute textului biblic. Pentru a-şi educa fiul în spiritul căsătoriei nu e suficientă autoritatea zdrobitoare, iar orgoliul şi dispreţul acţionează în sens negativ. Toleranţa, înţelegerea, deschiderea către alteritatea pe care o reprezintă fiul sunt virtuţi moderne. Aceste calităţi i-au lipsit lui Kafka-tatăl. Binecuvântarea, act magic, devine, în concepţia modernă, influenţă psihologică, o pedagogie a iubirii.

În pasajul final al „Scrisorii către tata“, după ce încheie incriminările, fiul îşi va imagina răspunsul tatălui:

Şi aşa ai realizat destul prin nesinceritatea ta, pentru că ai dovedit trei lucruri: în primul rând, că eşti nevinovat, în al doilea rând, că eu sunt vinovat şi în al treilea rând, din pură mărinimie… că şi eu sunt nevinovat. Atât ar putea să-ţi ajungă, dar tot nu-ţi ajunge. Ţi-ai băgat anume în cap că ai putea pur şi simplu să trăieşti pe spinarea mea.

La acest răspuns imaginar al tatălui va reacţiona, la rândul lui, fiul:

Această obiecţie… nu porneşte de la tine, ci tocmai de la mine… nici chiar neîncrederea ta faţă de alţii nu e atât de mare ca neîncrederea în mine, pe care tu ai făcut-o să crească în mine…

Se vede, asistăm la o perpetuă mise en abîme în care tatăl creează pe fiu, cu toată neîncrederea în sine şi în alţii; şi fiul pe tată – căci tatăl nu devine ce este decât fiindcă are un fiu şi prin ochii fiului. Privindu-se în ochi, tatăl şi fiul pictează portretul celuilalt, reversibil. Kierkegaard surprinde şi el această dialectică²⁸.

Tatăl este o creaţie a Fiului.

Este capătul unei lungi căi ce a început cu Avraam. Povestirea Facerii nu reţine decât relaţia patriarhului cu Dumnezeul Său. Dar dacă evenimentul ar fi fost povestit de Isaac? Va fi simţit el pornirea sălbatică a tatălui de-a ucide, a tatălui prins în paradoxul de-a trebui să-şi ucidă fiul spre a-şi perpetua stirpea? Cel puţin în mintea lui Avraam, chiar dacă nimeni, nici slugile, nici fiul, nu a simţit şovăiala, va fi fost începutul unei îndoieli? Nu ştim. Ce e sigur e că, prinşi în vârtejul subiectivităţii, fiul şi tatăl vor arunca unul asupra altuia răspunderile, într-un nesfârşit joc crud.

Acest joc a vrut să-l rupă creştinismul mutând partida de pe pământ în cer. Reuşitele se găsesc la omul religios, capabil de o dragoste impersonală sau mistică (călugării renunţă să-i considere drept părinţi pe părinţii lor biologici). Dar caracterul antropologic al supremaţiei tatălui pământesc nu a putut fi înlăturat, pentru marea masă a oamenilor, trăind în societate.

Oedip (relaţia ternară)

În încheiere, fie spus un lucru: tatăl este o abstracţie dacă îl judecăm numai în raportul cu fiul.

A fost nevoie de această abstragere din contextul familiei pentru a vorbi despre tată, această figură şovăielnică, chinuită, pândită la tot pasul de greşeală. O figură plină de contradicţii, tragică în sensul cel mai literal. O figură care este în aceeaşi măsură imaginea reflectată a fiului, a incertitudinilor şi şovăielilor profunde ale acestuia, şi a reacţiei tatălui însuşi la răspunderea imensă pe care trebuie să o asume.

Pentru a restabili complexitatea realităţii, trebuie să înţelegem cadrul în care părinţi şi copii apar, cresc: familia.

Copiii au o mamă şi un tată; iar când unul din părinţi lipseşte el se manifestă, totuşi, fie şi ca absenţă, prin negativitate.

Nu vom epuiza aici toate figurile relaţiei copil-părinte; pentru a fi înţeleşi e de ajuns să amintim că legătura dintre fiu şi tată e de negândit în afara complexului lui Oedip, acea relaţie triunghiulară ce leagă între ei părinţii şi copilul.

Trebuie să vedem relaţia dintre Avraam şi Sarra nu ca pe una sterilă, ci ca pe o dragoste mult timp imposibilă. Sara însăşi pune pe Agar în patul lui Avraam, şi astfel se va naşte Ismail, fiul slujnicei²⁹.

Minunea despre care ne povesteşte cartea Facerii nu este fecunditatea tardivă a Sarrei, ci iubirea care survine când nimeni nu o mai aştepta. Şi rodul pe deplin copt al acestei iubiri este Isaac.

Acest rod al unei iubirii depline, în fine realizate, îl cere, drept sacrificiu, Dumnezeu. Un sacrificiu a cărui imensitate numai astfel poate fi înţeleasă.

Să fie o iluzie? Să nu fie vocea exigentă, teribilă, a Domnului decât gelozia lui Avraam faţă de copilul pe care Sarra, poate, îl iubeşte prea mult? Nici un indiciu nu ne îngăduie să afirmăm acest lucru în textul biblic, dar se cuvine, totuşi, să folosim ceea ce ştim despre inerenta luptă din sânul triunghiului familial, care este o trăsătură general antropologică. Poate că voinţa de-a sacrifica pe Isaac nu e porunca Domnului, ci gelozia tatălui faţă de relaţia pasională dintre copil şi mamă.

Cartea Bibliei ocultează adesea, dar nu întotdeauna, rolul mamei. Suntem în plin patriarhat. Dar specia om este, de la începuturi, dominată de figura triunghiulară tată-mamă-copil. De aceea nu se poate defini un tată fără a înţelege cum funcţionează triunghiul oedipian. Un tată este o pură abstracţie dacă nu înţelegem cum iubeşte un bărbat, acest tată, o femeie şi cum o doresc pe aceasta copiii născuţi din perechea ce se uneşte. În societăţile patriarhale, sentimentele femeilor – fiice, mame – sunt ocultate sau lipsite de importanţă. Ele ne interesează nu mai puţin. De aceea va trebui odată să ne întrebăm: ce e o mamă? Toate acestea ne vor duce la a răspunde, cu timpul, la întrebarea: ce e o familie?

În contextul actual, al famililor „recompuse“, al fecundaţiei asistate, al adopţiilor de către cupluri homosexuale – tot atâtea situaţii în care paternitatea este repusă în discuţie –, nu a fost de prisos să stăruim un moment asupra bazelor „clasice“ ale paternităţii.

1. Conferinţă ţinută la Universitatea „Babeş-Bolyai“ din Cluj în 4 mai 2004.

2. Vezi Alain Rey, Dictionnaire historique de la langue française, 2 vol., Editions Dictionnaires Le Robert, 1992. Merită să fie menţionat că rădăcina „*mat-“ trimite şi la sensul „ramură“, „trunchi principal“. Prin urmare, e vorba de o semnificare a tot ce e originar.

3. Lao-Tseu, „Le vrai classique du vide parfait“, în Les Philosophes taoïstes, vol. I, Gallimard, Paris, „Bibliothèque de la Pléiade“, 1980, p. 364.

4. Facerea 9, 21-27, în Biblia sau Sfânta Scriptură, versiune diortosită după Septuaginta, redactată şi adnotată de Bartolomeu Valeriu Anania, Arhiepiscopul Clujului, 2009.

5. Facerea 19, 30-38.

6. Vezi Septuaginta, 1, Geneza • Exodul • Leviticul • Numerii • Deuteronomul, traducere coordonată de Cristian Bădiliţă, Francisca Băltăceanu, Monica Broşteanu şi Ioan-Florin Florescu, Editura Polirom, Iaşi, 2004, p. 96.

7. Cf. Cartea lui Ruth (în Vechiul Testament).

8. Facerea 16.

9. Facerea 12 şi 20.

10. Facerea 22, 1-18.

11. Facerea 17.

12. Ibidem.

13. Facerea 22, 7-8.

14. Facerea 47-50.

15. C.G. Jung , Antwort auf Hiob (Răspuns lui Iov), Rascher & Cie, Zürich, 1952. Cf. în special cap. 3 şi 4.

16. Matei 5, 44-45, 48.

17. Matei 16, 13-23.

18. Marcu 14, 35-36.

19. Matei 27, 46.

20. Ioan 1, 1-4, 9-14.

21. Ioan 14, 9.

22. „Pe Dumnezeu a-L vedea nu este cu putinţă oamenilor“, spune Moliftelnicul.

23. Ioan 19, 30.

24. Marcel Gauchet, Le désenchantement du monde. Une histoire politique de la religion, Gallimard, Paris, 1985. Cf., de exemplu, p. 94: „Din această primă devaluare a lăcaşului (du séjour) terestru a apărut o trecere posibilă la punerea lui în valoare şi a exploatării sale reglate“.

25. S. Kierkegaard, Journal. Extraits, vol. I, trad. fr. Gallimard, 1941, Paris, VII, A 5, p. 248.

26. Ibidem, V, A 33, p. 203.

27. „Scrisoare către tata“, în Franz Kafka, Opere complete, vol. 2, trad. de Mircea Ivănescu, Univers, Bucureşti, 1996, pp. 361-401.

28. „Şi celui ce nu va munci ceea ce stă scris despre fecioarele Israelului: el va da naştere la vânt; dar cel ce va munci va da naştere propriului său tată“ – Søren Kierkegaard, Frică şi cutremur, trad. de Leo Stan, Humanitas, Bucureşti, 2002, p. 81.

29. Avraam nu este de la început patriarhul eminamente respectabil, omul ce primeşte vizita Treimii sub stejarul din Mamvri (Facerea 18). Capitolul 12 al Facerii povesteşte favorurile pe care le primeşte Avraam de la Faraon datorită frumuseţii soţiei sale, inclusiv averile pe care le capătă.