Translation of the novel © 2014 by Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4396-7

ISBN PDF: 978-973-46-4397-4

ISBN print: 978-973-46-0718-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

— Îi cunoşti? îşi întrebă doamna Maigret soţul cu glas scăzut, văzîndu-l că întoarce capul după o pereche care trecuse pe lîngă ei.

Bărbatul întorsese şi el capul şi zîmbise. Ba chiar ai fi zis că voia să vină la comisar să dea mîna cu dînsul.

— Nu. Nu cred. Nu ştiu…, răspunse Maigret.

Personajul era mic de statură, grăsuţ, iar soţia lui nu-l depăşea cu mult în înălţime, fiind şi ea durdulie. De ce avea Maigret impresia că era belgiancă? Din cauza culorii deschise a tenului, a părului aproape blond şi a ochilor albaştri bulbucaţi?

Era cel puţin a cincea oară cînd se întîlneau. Prima dată, bărbatul se oprise brusc, iar faţa i se luminase ca sub efectul unei jubilări. Voise să deschidă gura, ezitase, în timp ce comisarul, încruntat, îşi scormonea zadarnic memoria.

Silueta şi faţa i se păreau familiare. Dar cine naiba putea să fie? Unde îl mai întîlnise pe omuleţul acela caraghios şi pe nevasta lui parcă făcută din marţipan colorat?

— Zău că nu-mi dau seama…

Dar nu avea nici o importanţă. De altfel, oamenii de aici nu erau la fel ca în viaţa normală. Muzica urma să răsune dintr-un moment în altul. În chioşcul cu o mulţime de ornamente şi cu coloane subţiri, muzicanţii în uniformă erau pregătiţi să sufle în instrumente, privind ţintă la dirijor. Era oare fanfara pompierilor? Sau a funcţionarilor municipali? Aveau tot atîtea galoane şi zorzoane aurii cît generalii sud-americani, epoleţi roşii ca sîngele şi centiroane albe.

Sute, poate chiar mii de scaune metalice vopsite în galben erau aşezate în jurul chioşcului, în cercuri din ce în ce mai largi, şi aproape toate erau ocupate: bărbaţi şi femei, aşteptînd gravi, în tăcere.

Într-un minut-două, la ora nouă seara, concertul avea să înceapă sub copacii mari din parc. Aerul era aproape răcoros, după o zi caniculară, şi briza făcea frunzişul să foşnească molcom, în timp ce şirurile de felinare cu globuri albicioase formau, pe fondul verde întunecat, pete de un verde mai deschis.

— Nu vrei să stai jos?

Cîteva scaune rămăseseră neocupate, dar ei nu se aşezau niciodată. Se plimbau agale. Şi alţii hoinăreau ca şi ei, fără ţintă, ascultînd distraţi muzica: perechi, dar şi persoane singure, bărbaţi şi femei, care trecuseră aproape toţi de jumătatea vieţii.

Atmosfera părea puţin ireală. Cazinoul alb, frumos luminat, era încărcat de muluri după moda de la 1900. Existau momente în care ai fi putut crede că timpul se oprise în loc, pînă cînd răsuna un claxon dinspre strada Georges Clemenceau.

— E şi ea aici, şopti doamna Maigret, făcînd un semn din bărbie.

Devenise un joc. Căpătase obiceiul să urmărească privirea soţului ei şi ghicea cînd era surprins sau interesat.

Ce altceva să fi făcut în fiecare zi? Se plimbau cu pas nonşalant. Din cînd în cînd, se opreau, nu pentru că ar fi obosit, ci ca să privească un copac, o casă, un efect al luminii sau un chip.

Ar fi putut să jure că se aflau la Vichy de o veşnicie, deşi era abia a cincea zi. Îşi făcuseră deja un program, pe care îl respectau cu minuţiozitate, ca şi cum asta ar fi fost important, iar zilele cuprindeau cîteva ritualuri pe care le îndeplineau cu cea mai mare seriozitate.

Oare Maigret chiar era serios? Soţia lui îşi punea deseori întrebarea, privindu-l pe furiş. Nu era acelaşi ca la Paris. Mergea mai agale şi trăsăturile feţei lui nu mai erau atît de marcate. De cele mai multe ori, zîmbetul lui vag exprima mulţumirea, fireşte, dar şi un fel de ironie tristă.

— Poartă şalul alb…

Străbătînd zilnic, la aceleaşi ore, aleile din parc şi de pe malurile rîului Allier, bulevardele cu platani, străzile înţesate de lume sau pustii, reperaseră cîteva chipuri şi siluete care făceau deja parte din universul lor.

Oare nu toţi executau aceleaşi gesturi la aceleaşi ore ale zilei, şi nu doar în jurul izvoarelor pentru a bea veşnicele paharele de apă?

Privirea lui Maigret remarcă pe cineva în mulţime şi deveni mai pătrunzătoare. Soţia lui observă imediat.

— Crezi că e văduvă?

Ar fi putut să-i spună doamna în mov sau, mai curînd, în lila, pentru că purta întotdeauna ceva lila. Probabil că în seara asta întîrziase şi găsise loc doar în ultimele rînduri.

Cu o zi înainte oferise un spectacol neaşteptat şi emoţionant. Soţii Maigret trecuseră pe lîngă chioşc încă de la opt seara, cu o oră înaintea concertului. Micile scaune galbene formau cercuri atît de regulate, încît păreau trasate cu compasul.

Toate erau libere, cu excepţia unuia singur, în primul rînd, unde stătea doamna în lila. Nu citea la lumina celui mai apropiat felinar. Nu tricota. Nu făcea nimic, era calmă. Cu spatele foarte drept şi mîinile în poală, stătea nemişcată, privind drept înainte, ca o persoană distinsă.

Semăna cu o imagine dintr-o carte ilustrată. Purta o pălărie albă, în timp ce aproape toate femeile veneau acolo fără să poarte nimic pe cap. Şalul de pe umeri era şi el alb, vaporos, iar rochia avea acea nuanţă lila la care femeia părea că ţine foarte mult.

Avea o faţă prelungă, îngustă, şi buze subţiri.

— Probabil că e fată bătrînă, nu crezi?

Maigret evita să se pronunţe. Nu era într-o anchetă, nu urmărea nici o pistă. Nimic nu-l obliga să observe oamenii şi să se străduiască să le descopere adevărata faţă.

Dar o făcea fără să vrea, din cînd în cînd, pentru că devenise un automatism. I se întîmpla să fie interesat uneori fără nici un motiv de un ins care se plimba, încercînd să-i ghicească profesia, situaţia familială, genul de viaţă pe care o ducea cînd nu era la cură.

Nu era uşor. După cîteva zile sau cîteva ore, fiecare se integra în micul cerc… Cele mai multe priviri aveau aceeaşi seninătate plată, mai puţin ale celor grav bolnavi, pe care îi recunoşteai după corpul deformat, după mers, dar mai ales după un anumit amestec de teamă şi speranţă.

Doamna în lila făcea parte din ceea ce s-ar fi putut numi cercul de intimi al lui Maigret, al celor pe care îi remarcase de la început şi care îl intrigau.

Era greu să-i dai o vîrstă. Putea să aibă la fel de bine patruzeci şi cinci sau cincizeci şi cinci de ani, pentru că anii trecuseră peste ea fără să lase urme precise.

Ghiceai la ea obişnuinţa de a păstra tăcerea, ca la călugăriţe, obişnuinţa singurătăţii, poate chiar înclinaţia spre singurătate. Indiferent că mergea sau stătea jos ca acum, nu acorda nici o atenţie trecătorilor sau celor de lîngă ea, şi probabil că ar fi fost surprinsă dacă ar fi aflat că celebrul comisar Maigret se străduia, în afara oricărei obligaţii profesionale, să-i descopere personalitatea.

— Nu cred că a trăit vreodată cu un bărbat…, spuse el, în momentul cînd fanfara începea să cînte în chioşc.

Nici cu copii alături. Poate cu o persoană foarte în vîrstă pe care trebuie s-o îngrijească, de exemplu o mamă bătrînă?

În acest caz, probabil că nu era o infirmieră bună, pentru că îi lipseau supleţea, darul comunicării. Privirea doamnei în lila nu se oprea asupra oamenilor, alunecînd peste dînşii fără să-i vadă, pentru că era aţintită de fapt spre interiorul ei. La ea, numai la ea se uita, şi probabil că asta îi procura o satisfacţie tainică.

— Ne facem turul?

Nu se aflau acolo ca să asculte muzică. Traseul lor obişnuit trecea pur şi simplu în acel moment pe lîngă chioşc, unde fanfara nici nu cînta de altfel în fiecare zi.

În unele seri, acea zonă a parcului era aproape pustie. O traversau, făceau la dreapta şi intrau pe aleea acoperită care se întindea de-a lungul unei străzi pline de firme luminoase. Erau acolo hoteluri, restaurante, magazine, un cinematograf… Încă nu fuseseră la cinematograf. Nu figura în programul lor.

Alţii făceau acelaşi tur ca şi ei, mergînd aproape la fel de agale, în timp ce alţii îl făceau în sens invers. Unii o luau pe scurtătură ca să ajungă la teatrul cazinoului, deoarece erau în întîrziere, şi întrezăreai cîteva smokinguri şi cîteva rochii de seară…

Altundeva, aceşti oameni duceau o altă existenţă, în cartiere diferite din Paris, în oraşe de provincie sau la Bruxelles, Amsterdam, Roma ori Philadelphia.

Aparţineau anumitor medii, care aveau regulile, tabuurile şi formulele lor de recunoaştere. Unii erau bogaţi, alţii, săraci. Erau şi unii foarte bolnavi, cărora cura nu făcea decît să le lungească suferinţa, precum şi alţii cărora le permitea să-şi ducă boala mai uşor în restul anului.

Aici, toţi erau deopotrivă. Pentru Maigret, povestea începuse cît se poate de banal, într-o seară pe cînd cinau la familia Pardon. Doamna Pardon gătise o raţă în sînge, care îi reuşea de minune şi lui Maigret îi plăcea tare mult.

— Nu e bună? se impacientase ea, văzînd că Maigret luase doar cîteva înghiţituri.

Doctorul Pardon îşi privi deodată oaspetele cu un aer mai serios.

— Te doare ceva?

— Puţin. Nu-i nimic…

Medicul remarcase însă că prietenul lui se schimbase la faţă şi că pe frunte îi apăruseră broboane de sudoare.

La masă, nu insistase. Comisarul abia dacă îşi înmuiase buzele în pahar. La cafea, cînd să i se servească un armaniac vechi, refuzase.

— Nu în seara asta. Îmi cer scuze…

Abia mai tîrziu, Pardon îl întrebase cu un glas murmurat:

— Nu vrei să mergem în cabinetul meu?

Maigret îl urmase fără tragere de inimă. De la o vreme, prevedea că se va întîmpla într-o bună zi, dar amîna mereu ziua aceea. Cabinetul medicului nu era nici mare, nici luxos. Pe birou, stetoscopul stătea lîngă flacoane, tuburi cu unguente şi hîrtii administrative, iar patul pe care bolnavii se întindeau părea că păstrează adîncitura lăsată de ultimul pacient.

— Ce-ai păţit, Maigret?

— Nu ştiu. Probabil că e din cauza vîrstei.

— Cincizeci şi doi?

— Cincizeci şi trei. Am avut mult de muncă în ultima vreme, multe griji pe cap. Nu anchete senzaţionale. Nimic pasionant, dimpotrivă… Pe de o parte, hîrţogăraia, pentru că vor să schimbe toată organizarea Poliţiei Judiciare. Pe de altă parte, epidemia asta de atacuri asupra tinerelor şi femeilor singure, cu sau fără viol. Presa face mult scandal şi n-am destui oameni ca să organizez patrulele necesare fără să dereglez tot serviciul…

— Ai o digestie proastă?

— Uneori… Mi se întîmplă, ca în seara asta, să am stomacul strîns, să simt dureri sau, mai curînd, un fel de apăsare în piept şi în abdomen. Mă simt greoi, obosit.

— N-ai vrea să te consult?

Soţia lui şi doamna Pardon probabil că ghiciseră, şi asta îl jena pe Maigret. Avea oroare de tot ce era legat mai mult sau mai puţin de boală.

Scoţîndu-şi cravata, haina, cămaşa şi bluza de corp, îşi amintea de una dintre ideile lui din adolescenţă.

„Nu vreau să trăiesc”, spunea el atunci, „cu pastile, ceaiuri, regim şi activitate redusă. Mai bine să mor tînăr decît să intru în starea de boală”…

Numea „stare de boală” acea parte a existenţei în care îţi asculţi inima, eşti atent la stomac, la ficat sau la rinichi şi mergi mai mult sau mai puţin regulat la medic.

Acum nu-şi mai dorea să moară de tînăr, dar amîna momentul intrării în boală.

— Şi pantalonii?

— Lasă-i puţin în jos…

Pardon îi luă tensiunea, îl ascultă cu stetoscopul, îi pipăi stomacul şi abdomenul, apăsînd cu degetele în unele locuri.

— Te doare?

— Nu… Poate puţină sensibilitate… Nu, mai jos…

Ajunsese şi el ca toţi ceilalţi, neliniştit, ruşinat de temerile sale şi neîndrăznind să-şi privească prietenul în faţă. Se îmbrăcă la loc cu stîngăcie. Vocea lui Pardon nu se schimbase.

— De cînd n-ai mai luat concediu?

— Anul trecut am putut să fug o săptămînă, pe urmă m-au chemat înapoi pentru că…

— Şi cu un an înainte?

— N-am ieşit din Paris…

— La viaţa pe care o duci, ar trebui să ai organele de cinci ori mai şubrezite decît sînt.

— Ficatul?

— A rezistat vitejeşte muncii pe care i-o impui. Sigur, e puţin mărit, dar nu enorm, şi şi-a păstrat elasticitatea.

— Şi ce nu merge cum trebuie?

— Nu e vorba de ceva anume. Cam totul… Eşti obosit, asta e clar, şi nu vei scăpa de această oboseală doar cu o săptămînă de vacanţă. Cum te simţi dimineaţa cînd te trezeşti?

— Morocănos…

Asta îl făcu pe Pardon să rîdă.

— Dormi bine?

— Soţia spune că mă agit şi că mi se întîmplă să vorbesc în somn.

— Nu-ţi umpli pipa?

— Încerc să fumez mai puţin.

— De ce?

— Nu ştiu… Încerc şi să beau mai puţin.

— Stai jos.

Pardon se aşeză şi el şi, la birou, arăta a medic mai mult decît în sufragerie sau în salon.

— Ascultă-mă cu atenţie. Nu eşti bolnav şi te bucuri de o sănătate excepţională, avînd în vedere vîrsta şi activitatea ta. Asta să-ţi intre bine în cap o dată pentru totdeauna. Nu mai da importanţă cînd te jenează ceva ici şi colo sau unor dureri vagi, şi nu începe să urci scările cu precauţie.

— De unde ştii?

— Dar tu, cînd interoghezi un suspect, de unde ştii?

Zîmbiră amîndoi.

— Sîntem la sfîrşitul lui iunie. La Paris e caniculă. Aşa că vei pleca frumuşel în concediu, fără să spui unde eşti, dacă e posibil. În orice caz, fără să telefonezi zilnic la Poliţia Judiciară.

— Asta se poate face, mormăi el. Căsuţa noastră de la Meung-sur-Loire…

— Vei avea destul timp să te bucuri de ea la pensie. Anul ăsta am alt plan în ceea ce te priveşte… Ai fost vreodată la Vichy?

— N-am pus niciodată piciorul acolo, deşi m-am născut la mai puţin de cincizeci de kilometri distanţă, lîngă Moulins. Pe vremea aceea nu avea toată lumea automobil…

— Apropo, soţia ta şi-a luat permisul?

— Chiar ne-am cumpărat şi o maşinuţă!

— Cred că o cură la Vichy ţi-ar face cel mai mare bine. O curăţare serioasă a organismului.

Puţin lipsi să nu izbucnească în rîs văzînd expresia de pe faţa comisarului.

— O cură?

— Cîteva pahare de apă pe zi. Nu cred că medicul specialist îţi va prescrie băi de nămol sau gazoase, mecanoterapie şi tot tacîmul. Nu eşti bolnav. Douăzeci şi una de zile de viaţă aşezată, fără griji…

— Fără bere, fără vin, fără mîncare gătită, fără…

— Cîţi ani te-ai bucurat de toate astea?

— Mi-am luat partea…, mărturisi el.

— Şi ai să ţi-o mai iei, chiar dacă ceva mai mică. Ne-am înţeles?

Maigret se ridică şi răspunse, spre propria-i mirare, ca oricare pacient al lui Pardon:

— Ne-am înţeles.

— Cînd?

— Peste cîteva zile, cel mult o săptămînă, cît să-mi fac ordine în dosare.

— Sînt obligat să te trimit la unul dintre confraţii mei de acolo care cunoaşte mai bine problema decît mine. Ştiu vreo cinci-şase. Ia să vedem… Rian e un băiat încă tînăr, care se poartă normal, fără emfază. Îţi dau adresa şi numărul lui de telefon. Îi voi scrie mîine ca să-l anunţ.

— Mulţumesc, Pardon.

— Nu te-am bruscat prea tare?

— Ai lucrat cu blîndeţe.

Revenind în salon, îi adresă soţiei sale un zîmbet liniştitor, dar nu vorbiră despre boală în casa familiei Pardon.

Abia pe strada Popincourt, în timp ce mergeau la braţ, Maigret murmură, ca şi cum ar fi fost vorba de un lucru fără importanţă:

— Ne vom petrece vacanţa la Vichy.

— Faci cura?

— Dacă tot mă duc! replică el ironic. Nu sînt bolnav. Ba chiar s-ar părea că sînt extraordinar de sănătos. De aceea sînt trimis să beau apă…

*

Simptomele nu apăruseră numai la vizita făcută soţilor Pardon. De un timp, avea impresia ciudată că toată lumea era mai tînără decît el, fie că era vorba de prefect sau de judecătorii de instrucţie, de arestaţii preventiv pe care îi interoga sau, acum, de acest doctor Rian, blond şi afabil, care nu împlinise încă patruzeci de ani.

În fond, un puşti, cel mult un tînăr, totuşi grav şi sigur pe el, care avea în mai mică sau mai mare măsură să-i hotărască soarta.

Gîndul ăsta îl enerva şi totodată îl neliniştea, pentru că nu se simţea un om în vîrstă, şi nici măcar unul care îmbătrînea.

Tinereţea nu-l împiedica pe doctorul Rian să locuiască într-o frumoasă reşedinţă particulară din cărămidă roz, pe bulevardul Statelor Unite, şi, chiar dacă decorul amintea puţin de moda de la 1900, era totuşi luxos, cu scări din marmură, covoare, mobile lustruite şi cameristă purtînd bonetă cu broderii.

— Presupun că părinţii nu mai trăiesc, nu? De ce boală a murit tatăl dumneavoastră?

Medicul nota răspunsurile pe o fişă, minuţios, cu un scris regulat de sergent-major.

— Mama? Aveţi fraţi? Surori? Boli în copilărie? Rujeolă? Scarlatină?

Scarlatină, nu; rujeolă, da, cînd era mic copil, iar mama lui încă trăia. Asta avea să-i rămînă amintirea cea mai dragă, cea mai liniştitoare despre ea, pentru că o pierduse destul de curînd.

— Ce sporturi aţi practicat? Fără accidente? Faceţi frecvent angine? Mare fumător, presupun?…

Tînărul doctor zîmbea, maliţios, ca să-i arate lui Maigret că îi cunoştea reputaţia.

— Nu se poate spune că duceţi o viaţă sedentară…

— Depinde. Mi se întîmplă să-mi petrec toată ziua la birou timp de trei săptămîni sau o lună şi, brusc, să fiu apoi pe teren cîteva zile la rînd.

— Mese regulate?

— Nu…

— Ţineţi vreun regim?

Era obligat să mărturisească faptul că-i plăceau mîncărurile gătite la foc mic, tocăniţele şi sosurile parfumate cu toate ierburile posibile.

— Nu doar amator de mîncăruri fine, ci şi mîncăcios, nu?

— Da, destul…

— Şi vinul? O jumătate de litru, un litru pe zi?

— Da… Nu… Mai mult… La masă, de obicei, beau doar două-trei pahare. La birou, uneori, un pahar de bere, adus de la o braserie din vecinătate.

— Aperitiv?

— Destul de des, cu unul sau altul dintre colaboratorii mei.

La braseria Dauphine. Nu ca să se îmbete, ci pentru ambianţă, pentru familiaritatea dintre clienţi, pentru mirosul de bucătărie, de anason, de rachiu de cidru care ajunsese să impregneze pereţii. De ce-i era ruşine deodată de toate astea în faţa acelui tînăr atît de curat şi cu o locuinţă de invidiat?

— Pe scurt, fără excese în adevăratul sens al cuvîntului.

Voia să fie cinstit.

— Depinde de ce numiţi exces. Seara nu mă dau înapoi de la un păhărel-două de rachiu de porumbe, pe care cumnata mea ni-l trimite din Alsacia… Anchetele mă obligă adesea să-mi petrec un anumit timp în cafenele sau baruri. E greu să vă explic… Dacă încep o anchetă cu un vinişor alb, de exemplu, pentru că mă aflu într-un bar şi acest vin e specialitatea casei, am tendinţa să continuu cu el…

— Cît pe zi?

Asta îi amintea de copilărie, de confesionalul din sat, mirosind a lemn vechi, mucegăit, şi de preotul care trăgea tutun pe nas.

— Mult?

— Aţi spune probabil că mult…

— Durează mult timp?

— Uneori trei zile, alteori opt sau zece, dacă nu şi mai mult. Cum e norocul…

Aici nu i se făceau reproşuri, nu i se dădea să spună zeci de rugăciuni, dar ghicea ce gîndea despre el medicul blond, aşezat în soare, la biroul lui frumos din acaju.

— Indigestii puternice? Acru în gură de la stomac, ameţeli?

Da, ameţeli. Nimic grav. Mai ales de cîteva săptămîni, i se întîmpla să se simtă uneori într-un univers mai puţin stabil, care şi-ar fi pierdut din realitate. El însuşi se simţea şovăielnic, nesigur pe picioarele lui.

Nu era de ajuns ca să-l îngrijoreze de-a binelea, dar era ceva neplăcut. Noroc că totul dura doar cîteva minute. Odată, îl apucase tocmai cînd voia să traverseze bulevardul Palatului şi aşteptase mai întîi să-şi revină.

— Înţeleg… Înţeleg…

Ce înţelegea? Că era bolnav? Că fuma şi bea prea mult? Că, la vîrsta lui, era timpul să ţină regim?

Maigret nu se simţea copleşit. Zîmbea – acelaşi zîmbet pe care soţia lui îl observase de cînd se aflau la Vichy. Părea că se ia singur peste picior, dar era totuşi puţin ursuz.

— Să mergem alături…

Tot tacîmul, de data asta! Ba chiar trebuise să urce şi să coboare timp de trei minute treptele unei scări pliante. Tensiunea arterială în poziţie culcat, şezînd şi în picioare. Apoi radiografie.

— Respiraţi… Mai adînc… Nu mai respiraţi… Inspiraţi… Ţineţi aerul… Expiraţi…

Era hazliu şi neplăcut, dramatic şi burlesc. Poate că mai avea de trăit încă treizeci de ani, dar s-ar fi putut la fel de bine ca, peste cîteva minute, să fie anunţat cu menajamente că viaţa lui de om sănătos, de om normal, se sfîrşise şi că din acel moment avea să fie doar un invalid.

Toţi trecuseră prin asta, toţi cei întîlniţi în parc, la izvoare, la umbra copacilor falnici, lîngă apă, chiar şi cei care se bronzau pe plajă ori care jucau bile sau tenis pe celălalt mal al rîului, sub umbrarele Clubului Sportiv.

— Domnişoară Jeanne…

— Da, domnule.

Infirmiera ştia ce trebuie să aducă. Totul făcea parte dintr-o rutină asemănătoare celei pe care urmau să o adopte şi soţii Maigret.

Mai întîi micul aparat menit să-i înţepe vîrful degetului şi să recolteze picături de sînge, distribuite apoi în diferite eprubete.

— Relaxaţi-vă. Strîngeţi un moment pumnul.

Un ac îi înţepa vena braţului.

— Desfaceţi pumnul.

Nu era prima dată cînd i se lua sînge, dar i se părea că acum totul avea un fel de solemnitate.

— Mulţumesc. Puteţi să vă îmbrăcaţi.

Puţin mai tîrziu, se afla din nou în biroul cu pereţii acoperiţi de cărţi şi de reviste medicale legate pe ani.

— Nu cred că în cazul dumneavoastră ar fi necesar un tratament sever. Ne revedem poimîine la aceeaşi oră, cînd voi avea rezultatul analizelor. Pînă atunci, vă voi prescrie un regim. Presupun că staţi la hotel? Va fi de ajuns să daţi această hîrtie hotelierului. Are să ştie ce trebuie făcut.

O listă tipărită conţinînd, pe o coloană, ce avea voie să mănînce, iar pe alta, ce nu avea voie. Pe verso erau chiar şi exemple de meniuri.

— Nu ştiu dacă aveţi cunoştinţă de acţiunea curativă a diferitelor izvoare. În privinţa asta, doi confraţi de-ai mei au scris o mică lucrare, foarte bine făcută, dar cred că e epuizată… Mai întîi, vom încerca să alternăm apa a două izvoare – Chomel şi Grande Grille –, amîndouă aflate în parc.

Amîndoi erau serioşi. Lui Maigret nu-i venea nici să dea din umeri, nici să rîdă în timp ce doctorul scria într-un blocnotes.

— Aveţi obiceiul să vă treziţi devreme şi să luaţi micul dejun?… Înţeleg… Aţi venit cu soţia?… În acest caz, n-am să vă trimit în oraş cu stomacul gol. Să vedem… Începeţi, dimineaţa, pe la zece şi jumătate, la Grande Grille. Veţi găsi scaune să vă odihniţi şi, dacă plouă, o incintă mare cu pereţii din sticlă. De trei ori, la intervale de o jumătate de oră, veţi bea cîte un pahar cu apă, cît mai caldă posibil… După-amiaza, pe la cinci, veţi face la fel la izvorul Chomel. Să nu vă miraţi dacă, a doua zi, vă veţi simţi puţin ostenit. E un efect temporar al curei. De altfel, atunci ne şi revedem…

Toate astea erau deja departe. Atunci era doar un novice care confunda izvoarele între ele. Acum însă urma temeinic cura, ca miile, zecile de mii de bărbaţi şi de femei pe care îi întîlnea de dimineaţa pînă seara.

La anumite ore, toate scaunele galbene din parc erau ocupate, cum se întîmpla seara în jurul chioşcului unde cînta muzica, fiecare bărbat şi femeie aşteptînd momentul cînd trebuiau să se ducă să-şi bea a doua, a treia sau a patra doză.

Ca şi ceilalţi, îşi cumpărase un pahar gradat, iar doamna Maigret insistase să aibă şi ea unul.

— Doar n-ai să urmezi şi tu cura?

— De ce nu? Ce risc? Am citit în pliante că apele slăbesc…

Paharele erau acoperite cu o îmbrăcăminte din pai împletită, iar doamna Maigret le purta pe amîndouă agăţate de-a curmezişul pieptului, aşa cum poartă turiştii binoclul.

Nu se mai plimbaseră niciodată atît de mult amîndoi. De la nouă dimineaţa erau afară şi, exceptîndu-i pe comisionari, erau aproape singuri pe străzile liniştite din cartierul unde locuiau, Quartier de France, nu departe de Izvorul Celestinilor.

La cîteva minute de hotel se găsea un parc pentru copii, cu o piscină nu prea adîncă, balansoare, jocuri de tot felul şi chiar un teatru de marionete mai mare decît cel de pe Champs-Elysées.

— Aveţi biletul, domnule?

Plătiseră fiecare un franc, intraseră în umbra copacilor, unde se zbenguiau copii aproape goi, iar a doua zi reveniseră.

— Dacă luaţi douăzeci de bilete, vă costă mai ieftin…

Nu îndrăzni. Ar fi fost prea premeditat. Trecuseră pe acolo din întîmplare. Şi doar din obişnuinţă, din lipsă de altceva, reveneau în fiecare zi la aceeaşi oră.

Apoi se opreau în locul rezervat jucătorilor de bile, iar Maigret urmărea cu un aer grav două-trei partide, regăsindu-l sub un copac pe acelaşi bărbat înalt şi slab care avea doar un braţ, dar era cel mai bun jucător.

Într-o altă echipă, de unde răsuna accentul meridional, un bărbat cu tenul trandafiriu şi părul foarte alb, îmbrăcat elegant, juca cu demnitate, iar ceilalţi îi spuneau „senatorul”.

Puţin mai departe începea plaja, cu baraca poliţiştilor de la CRS¹ şi baloanele plutitoare care delimitau spaţiul pentru scăldat; şi aici regăseau aceiaşi oameni sub aceleaşi umbrele de soare.

— Nu te plictiseşti? îl întrebase ea a doua zi.

— De ce? făcuse el, mirat.

Pentru că nu se plictisea. Adopta treptat un alt ritm, alte obiceiuri. Astfel, observă cu uimire că umplea maşinal o pipă cînd ajungea la podul Bellerive. Acolo îşi fuma pipa de la Yacht Club, unde, de pe mal, priveau tineri şi tinere care făceau schi nautic.

— Nu crezi că-i un sport periculos?

— De ce?

În sfîrşit, parcul, paharele cu apă, umplute la izvor de o angajată şi băute de fiecare cu înghiţituri mici. Apa era caldă şi sărată. La izvorul Chomel, apa avea un gust puternic de sulf, iar Maigret se grăbea să-şi aprindă din nou pipa.

Doamna Maigret era mirată cînd îl vedea atît de docil, de calm, şi uneori îşi făcea griji din cauza asta.

Atunci descoperise că soţul ei făcea într-un fel pe detectivul. Observa oamenii, parcă fără să vrea, reţinea mici detalii, îi clasa pe categorii. De exemplu, la hotelul unde stăteau, Bérézina, gen pensiune de familie, putea deja să-i deosebească, după regim, pe hepatici de diabetici.

Se străduia să ghicească povestea fiecăruia, să şi-i imagineze în viaţa lor normală şi, uneori, o îndemna şi pe soţia lui să ia parte la această distracţie.

Cei doi pe care îi numea „caraghioşii” îl fascinau; bărbatul grăsuţ, parcă tot timpul pe punctul de a veni să dea mîna cu el, şi soţioara lui care semăna cu o bomboană. Cu ce se ocupau în viaţa de zi cu zi? Îl recunoscuseră oare pe comisar după fotografia din ziare?

Aici prea puţini îl recunoşteau, mult mai puţini decît la Paris. E adevărat că soţia îl îndemnase să-şi cumpere o haină subţire, aproape albă, din mohair, aşa cum purtau, vara, bărbaţii mai în vîrstă pe vremea cînd era el copil.

Dar şi aşa, probabil că nimeni nu s-ar fi gîndit la dînsul. Era sigur că cei care se încruntau văzîndu-l sau întorceau capul îşi spuneau: „Ia uite! Ai zice că e Maigret!”

Dar nu credeau că e Maigret. De altfel, nici nu prea mai era!

Celălalt personaj fascinant… Doamna în lila… Urma şi ea cura, dar numai la Grande Grille, unde o vedeau în fiecare dimineaţă. Avea acolo locul ei, puţin mai la distanţă de ceilalţi, lîngă chioşcul de ziare. Bea cîte o singură înghiţitură, apoi, după ce-şi clătea şi ştergea paharul, îl punea cu grijă în îmbrăcămintea de pai, mereu demnă şi distantă…

O salutau trei-patru persoane. Soţii Maigret n-o vedeau după-amiaza. Făcea oare hidroterapie? Îi recomandase medicul să stea în pat?

— Viteza de sedimentare perfectă, îl anunţase doctorul Rian. Media orară: 6 mm. Colesterolul puţin cam mare, dar în limitele acceptabile. Ureea, normală. Fier seric în cantitate destul de mică, ceea ce nu are nimic îngrijorător. Acidul uric, nici el. V-am interzis vînatul, măruntaiele, crustaceele… În privinţa examenului hematologic, acesta este excelent, hemoglobina 98… Nu aveţi nevoie decît de o curăţare serioasă a organismului. Nu simţiţi o greutate, dureri de cap? În zilele următoare, vom continua deci acelaşi regim. Vă aştept din nou sîmbătă…

În seara aceea, seara muzicii din chioşc, nu o văzură pe doamna în lila întorcîndu-se acasă, pentru că nu stăteau niciodată pînă la sfîrşitul concertului, ci se întorceau repede în Quartier de France, cu străzile pustii şi faţadele proaspăt văruite, la hotelul Bérézina, a cărui uşă dublă era străjuită de doi arbuşti în hîrdaie.

Dormeau într-un pat din metal şi toată mobila data de la începutul secolului, ca şi cada cu picioare şi robinetele în formă de gît de lebădă.

Hotelul era bine ţinut, liniştit, mai puţin atunci cînd fiul soţilor Gagnaire, care stăteau la primul etaj, se juca singur de-a indianul în grădină.

Toată lumea dormea.

Ziua a cincea? A şasea? Cea mai derutată, dimineaţa, era doamna Maigret, pentru că nu mai trebuia să prepare cafeaua. La şapte, li se aducea micul dejun pe o tavă, cu cornuri proaspete şi ziarul de la Clermont-Ferrand, care consacra două pagini ştirilor din Vichy.

Maigret luase obiceiul să le citească de la primul pînă la ultimul rînd, astfel încît era la curent cu toate evenimentele locale. Citea chiar şi anunţurile mortuare şi mica publicitate.

— Vilă trei camere, baie, tot confortul, stare excelentă, vedere liberă spre…

— Vrei să cumperi o vilă?

— Nu, dar e interesant. Mă întreb dacă cei care vin în mod obişnuit la cură ţin neapărat să aibă o vilă a lor, unde să petreacă o lună pe an, ori dacă cei ieşiţi la pensie, de la Paris sau din alte părţi, vor să…

Se îmbrăcau pe rînd, iar patronul îi saluta de fiecare dată la capătul de jos al scării, acoperită cu un covor roşu prins cu vergele de aramă. Patronul nu era din zonă, ci din Montélimar, şi asta se vedea după accent.

Apoi îşi omorau timpul: parcul copiilor, jucătorii de bile…

— Apropo, am văzut că în fiecare miercuri şi sîmbătă e mare tîrg. Am putea să mergem şi noi.

Întotdeauna îi plăcuseră tîrgurile, parfumul legumelor şi fructelor, spectacolul ciozvîrtelor de vită, al peştilor, al homarilor încă vii…

— Rian mi-a recomandat să merg pe jos cinci kilometri zilnic.

Tonul era ironic.

— Nu bănuieşte că mergem în medie cincisprezece!

— Crezi?

— Calculează. Mergem minimum cinci ore. Chiar dacă nu în pas alergător, tot facem trei-patru kilometri pe oră.

— Nu mi-aş fi închipuit…

Paharul cu apă. Scaunul galben şi citirea ziarelor de la Paris care tocmai sosiseră. Prînzul în sala de mese toată în alb, unde, pe unele mese, se vedea o sticlă de vin începută, cu o etichetă pe care scria numele clientului. Soţii Maigret nu aveau.

— Ţi-a interzis să bei vin?

— Nu categoric. Dar, cît stau aici…

Doamnei Maigret nu-i venea să creadă că devenise un adept conştiincios al curei şi îşi mai păstra şi buna dispoziţie.

O scurtă siestă, apoi programul obişnuit, în cealaltă parte a oraşului de data aceasta, străzile comerciale, magazinele, mulţimea în care se pierdeau mereu unul de altul pe trotuar.

— Ai remarcat ce mulţi pedichiurişti şi ortopezi sînt aici?

— Dacă toţi merg pe jos la fel de mult ca noi!

În seara aceea nu era concert în chioşc, ci în grădina de la Grand Casino. Instrumentele cu corzi luaseră locul celor de suflat şi muzica era mai serioasă, ca şi feţele celor care o ascultau.

Nu o zăriră pe doamna în lila. Nu o întîlniră nici pe aleile parcului, unde trecură însă pe lîngă cei doi caraghioşi. Erau îmbrăcaţi mai îngrijit ca de obicei şi se grăbeau spre teatrul cazinoului, unde se juca o comedie.

Patul de metal… Timpul trecea cu o viteză surprinzătoare cînd nu aveau nimic de făcut. Cornurile, cafeaua, bucăţelele de zahăr împachetate în hîrtie impermeabilă, ziarul de la Clermont-Ferrand…

Maigret, în fotoliu, lîngă fereastră, îşi fuma prima pipă, îmbrăcat în pijama, bînd cafeaua cît putea de încet.

Cînd îi auzi exclamaţia, doamna Maigret ieşi imediat din baie, în capot cu flori albastre şi cu periuţa de dinţi în mînă.

— Ce s-a întîmplat?

— Uite…

Pe prima pagină consacrată oraşului Vichy, fotografia doamnei în lila. Era probabil mai tînără cu cîţiva ani şi se vedea că făcuse un efort să zîmbească.

— Ce-a păţit?

— A fost asasinată.

— Astă noapte?

— Dacă s-ar fi întîmplat astă noapte, ştirea n-ar fi putut să apară în ziarul de azi-dimineaţă. Cu o noapte înainte…

— Dar am văzut-o la chioşc…

— Da, pe la ora nouă. S-a întors acasă, la două străzi de-aici, pe strada Bourbonnais. Nu bănuiam că eram aproape vecini. A avut timp să-şi scoată şalul, pălăria, să intre în salon, în stînga coridorului…

— Cu ce-a fost ucisă?

— A fost sugrumată. Ieri-dimineaţă, locatarii s-au mirat că nu aud zgomot la parter şi…

— Nu venise la cură?

— Locuieşte tot timpul la Vichy. E proprietara casei şi închiriază camerele de la primul etaj.

Maigret nu se ridicase din fotoliu, iar soţia lui ştia ce efort făcea ca să rămînă aşezat.

— Crezi că mobilul crimei a fost jaful?

— Asasinul a scotocit peste tot, dar se pare că n-a luat nimic. S-au găsit cîteva bijuterii şi nişte bani într-un sertar care a fost totuşi deschis.

— N-a fost…

— Violată? Nu.

Se uită tăcut spre fereastră.

— Ştii cine conduce ancheta?

— De unde să ştiu?

— Lecœur, care a fost unul dintre inspectorii mei şi acum e şeful Poliţiei Judiciare din Clermont-Ferrand. E aici… Nu bănuieşte că sînt şi eu…

— Vrei să-i faci o vizită?

Maigret nu răspunse imediat.

1. CRS (Compagnies Républicaines de Sécurité), element civil al forţei publice, formînd rezerva generală a Poliţiei Naţionale (n.t.).