Translation of the novel © 2009, 2014 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4406-3

ISBN PDF: 978-973-46-4407-0

ISBN print: 978-973-46-1302-1

Coperta: Radu Răileanu

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Castelana de la La Bicoque

Coborî din trenul Paris-Le Havre într-o gară mică şi posomorîtă, Bréauté-Beuzeville. Fusese nevoit să se scoale la cinci dimineaţa şi, pentru că nu găsise nici un taxi, să ia primul metrou ca să ajungă la Gara Saint-Lazare. Acum aştepta legătura.

— Unde trage trenul spre Etretat, vă rog ?

Era trecut de opt şi se luminase de mult ; dar aici, din cauza burniţei şi a răcorii umede, aveai impresia că abia se crăpa de ziuă. Gara nu avea restaurant, nici chioşc cu răcoritoare, doar un fel de birt, peste drum, unde staţionau briştele unor negustori de vite.

— Etretat ? Aveţi tot timpul. Trenul e colo.

Se uită în direcţia arătată : cîteva vagoane fără locomotivă, model vechi, vopsite într-un verde uitat de mult, prin ale căror geamuri se zăreau cîţiva călători încremeniţi, care ai fi zis că aşteptau acolo de seara trecută. Nu părea ceva serios ; semăna cu o jucărie, cu desenul unui copil.

O familie – parizieni, evident ! – alerga cu disperare, Dumnezeu ştie de ce, trecea peste şinele de cale ferată, se grăbea să ajungă la trenul fără locomotivă, iar cei trei copii duceau plase pentru crevete.

Asta provocă declicul. Un moment, Maigret se transformă într-un om fără vîrstă şi, deşi se afla la cel puţin douăzeci de kilometri de mare, avu impresia că îi simte mireasma, că îi percepe zgomotul ritmat. Ridică încet capul şi privi cu un oarecare respect norii cenuşii, veniţi probabil dinspre larg.

Pentru el, care se născuse şi îşi petrecuse copilăria departe de ţărmul ei, asta însemna marea : plase pentru crevete, un trenuleţ, bărbaţi în pantaloni de flanel, umbrele de soare pe plajă, vînzători de scoici şi suveniruri, bistrouri unde se bea vin alb, degustînd stridii, şi pensiuni de familie care aveau toate acelaşi miros, un miros pe care nu îl mai găseai nicăieri în altă parte, pensiuni de familie unde, după cîteva zile, doamna Maigret era atît de nefericită că nu făcea nimic cu mîinile, încît tare i-ar fi plăcut să ajute la spălatul vaselor.

Evident, ştia foarte bine că nu era adevărat, totuşi, fără să vrea, de fiecare dată cînd se apropia de mare, avea impresia unei lumi artificiale, distractive, unde nu se putea întîmpla nimic grav.

În cariera lui, făcuse cîteva anchete pe litoral, unde se petrecuseră adevărate drame. Totuşi, şi de data aceasta, în timp ce bea un calvados la tejgheaua birtului, îi veni să zîmbească gîndindu-se la bătrîna doamnă care se numea Valentine şi la fiul ei vitreg, pe nume Besson.

Era miercuri 6 septembrie şi nici anul acesta nu avusese timp să plece în vacanţă. Cu o zi înainte, pe la unsprezece, bătrînul uşier intrase în biroul lui, la Poliţia Judiciară, şi îi întinsese o carte de vizită cu chenar negru.

Doamna Ferdinand BESSON, văduvă

La Bicoque

Etretat

— Vrea să stea de vorbă chiar cu mine ?

— A insistat să vă întîlnească, măcar un moment. Spune că a venit special de la Etretat.

— Cum arată ?

— E o bătrînă doamnă încîntătoare.

O primise şi, într-adevăr, era cea mai fermecătoare bătrînă doamnă care se putea imagina, fină şi subţirică, cu chipul roz şi delicat şi un păr de un alb imaculat, atît de vioaie şi de graţioasă, încît părea mai curînd o actriţă care interpreta rolul unei marchize în vîrstă decît un personaj real.

— Probabil că nu mă cunoaşteţi, domnule comisar, şi de aceea preţuiesc cu atît mai mult favoarea pe care mi-o faceţi primindu-mă. Eu însă vă cunosc, pentru că v-am urmărit ani în şir anchetele pasionante. Dacă veţi veni la mine, după cum sper, voi putea să vă arăt o mulţime de articole din ziare unde scrie despre dumneavoastră.

— Vă mulţumesc.

— Mă numesc Valentine Besson, un nume care nu vă spune probabil nimic, dar veţi şti cine sînt cînd voi adăuga că soţul meu, Ferdinand Besson, era creatorul produselor „Juva”.

Maigret avea şi el o vîrstă, aşa că acest cuvînt, „Juva”, îi era cunoscut. Tînăr fiind, îl întîlnise în paginile de publicitate ale ziarelor şi pe panourile-reclamă, şi parcă mama lui folosea crema „Juva” atunci cînd îşi punea hainele bune.

Bătrîna doamnă din faţa lui era îmbrăcată cu o eleganţă preţioasă, puţin demodată, şi purta o mulţime de bijuterii.

— De la moartea soţului meu, sînt cinci ani de atunci, locuiesc singură într-o căsuţă pe care o am la Etretat. Mai exact, pînă duminică seara locuiam acolo singură cu servitoarea, o tînără din ţinut, aflată în slujba mea de cîţiva ani. A murit în noaptea de duminică spre luni, domnule comisar ; a murit, într-un fel, în locul meu, şi de aceea am venit să vă implor să-mi acordaţi ajutorul dumneavoastră.

Nu vorbea pe un ton dramatic. Cu un zîmbet abia schiţat, părea a se scuza că vorbea despre lucruri tragice.

— Nu sînt nebună, nu vă fie teamă. Nu sînt nici măcar ceea ce se numeşte o bătrînă apucată. Cînd spun că Rose – aşa o chema pe servitoarea mea – a murit în locul meu, sînt aproape sigură că nu mă înşel. Îmi daţi voie să vă povestesc totul în cîteva cuvinte ?

— Vă rog.

— De cel puţin douăzeci de ani, în fiecare seară, obişnuiesc să iau un medicament ca să dorm, pentru că mă ia greu somnul. E un somnifer lichid, destul de amar, dar amărăciunea e compensată de un gust puternic de anason. Vorbesc în cunoştinţă de cauză, pentru că soţul meu era farmacist. Duminică seara, ca de obicei, mi-am pregătit paharul cu medicament înainte de culcare şi Rose se afla lîngă mine cînd, deja urcată în pat, am vrut să-l beau. Am luat o înghiţitură şi mi s-a părut că are gustul mai amar ca de obicei. „Probabil că am pus mai mult de douăsprezece picături, Rose. Nu mai beau.” „Noapte bună, doamnă !” A luat paharul cu ea, cum făcea întotdeauna. A avut curiozitatea să guste ? L-a băut tot ? Probabil că da, deoarece paharul a fost găsit gol în camera ei. Mai tîrziu, pe la două dimineaţa, am fost trezită de nişte gemete, pentru că vila nu e mare. M-am sculat şi am dat peste fiica mea, care se trezise şi ea.

— Parcă spuneaţi că locuiţi singură cu servitoarea.

— Duminică a fost aniversarea zilei mele de naştere, 3 septembrie, iar fiica mea, venită de la Paris, a rămas să doarmă la mine. Nu vreau să abuzez de timpul dumneavoastră, domnule comisar. Am găsit-o pe Rose trăgînd să moară în patul ei. Fiica mea a dat fuga la doctorul Jolly, dar, cînd acesta a sosit, Rose murise deja în convulsiile caracteristice. Medicul n-a ezitat să declare că fusese otrăvită cu arsenic. Deoarece nu era o tînără care s-ar fi putut sinucide şi a mîncat exact ce am mîncat şi noi, e aproape evident că otrava se afla în medicamentul care îmi era destinat.

— Bănuiţi că cineva a încercat să vă omoare ?

— Cum vreţi să bănuiesc pe cineva ? Doctorul Jolly, un vechi prieten, care l-a tratat cîndva pe soţul meu, a telefonat la poliţia din Le Havre şi luni dimineaţa a sosit un inspector.

— Îi ştiţi numele ?

— Inspectorul Castaing. Un brunet cu figură sanguină.

— Ştiu. Ce spune ?

— Nu spune nimic. Pune întrebări oamenilor din ţinut. Cadavrul a fost dus la Le Havre pentru autopsie.

Soneria telefonului o întrerupse. Maigret ridicase receptorul : era directorul Poliţiei Judiciare.

— Poţi veni un moment în birou la mine, Maigret ?

— Imediat ?

— Dacă se poate.

Se scuzase faţă de bătrîna doamnă. Şeful îl aştepta.

— Te-ar tenta să petreci cîteva zile la mare ?

— La Etretat ?

— Ştii ?

— Nu ştiu. Vă ascult.

— Am primit un telefon de la cabinetul ministrului. Îl cunoşti pe Charles Besson ?

— Tot cu cremele „Juva” ?

— Nu chiar. E fiul lui. Charles Besson, care locuieşte la Fécamp, a fost ales acum doi ani deputat de Seine-Inférieure.

— Şi mama lui locuieşte la Etretat.

— Nu, mama vitregă, pentru că e a doua soţie a tatălui său. Tot ce-ţi spun am aflat la telefon. Charles Besson s-a adresat ministrului ca să ţi se ceară, deşi nu-ţi intră în atribuţii, să te ocupi de un caz la Etretat.

— Servitoarea mamei sale vitrege a fost otrăvită în noaptea de duminică spre luni.

— Citeşti ziarele normande ?

— Nu. Bătrîna doamnă se află în biroul meu.

— Ca să-ţi ceară şi ea să te deplasezi la Etretat ?

— Exact. A venit special la Paris, ceea ce ar lăsa să se creadă că nu ştie nimic despre demersul fiului ei vitreg.

— Ce-ai hotărît ?

— Cum ziceţi, şefule.

Iată de ce, miercuri, puţin după opt şi jumătate dimineaţa, la Bréauté-Beuzeville, Maigret urca într-un mic tren, pe care cu greu îl puteai lua în serios, şi se apleca pe geam ca să zărească mai repede marea.

Pe măsură ce se apropia, cerul devenea mai senin şi, cînd trenul ieşi dintre colinele acoperite cu păşuni, era de un albastru spălăcit, doar cu cîţiva norişori pufoşi şi inofensivi.

Maigret telefonase cu o zi înainte Brigăzii Mobile din Le Havre, pentru ca inspectorul Castaing să fie anunţat de sosirea sa, dar zadarnic se uită după el. Femei în rochii de vară, copii pe jumătate goi care aşteptau pe cineva înveseleau peronul. Şeful gării, care părea că se uită stînjenit la călători, se apropie de comisar :

— Nu sînteţi cumva domnul Maigret ?

— Ba da.

— În acest caz, am un mesaj pentru dumneavoastră.

Îi înmînă un plic. Castaing îi scria :

Îmi cer scuze că nu am venit să vă întîmpin. Mă aflu la Yport, la înmormîntare. Vă recomand Hôtel des Anglais, unde sper să revin pentru masa de prînz. Vă voi spune tot ce ştiu.

Era abia zece dimineaţa. Aşa că Maigret, care luase cu el doar o valiză uşoară, se îndreptă pe jos spre hotel, aflat în apropierea plajei.

Dar, înainte să intre, deşi era cu valiza, se duse să vadă marea, falezele albe de ambele părţi ale plajei : erau acolo adolescenţi, tinere care dansau în valuri, în timp ce altele, în spatele hotelului, jucau tenis ; în şezlonguri stăteau mame care tricotau şi pe plajă mergeau cu paşi mărunţi cupluri de bătrîni.

Ani de zile, pe cînd se afla la liceu, văzuse colegi întorcîndu-se din vacanţă, bronzaţi, povestind o mulţime de întîmplări, cu buzunarele pline de scoici. Maigret văzuse şi el marea, dar tîrziu, cînd îşi cîştiga de mult timp existenţa.

Constată puţin întristat că nu mai avea acel mic şoc, că se uita cu o privire indiferentă la spuma albă a mării şi la salvamarul cu braţele goale şi tatuate, a cărui barcă dispărea uneori după cîte un val mare.

Mireasma hotelului îi era atît de bine cunoscută, încît simţi brusc lipsa doamnei Maigret, pentru că întotdeauna adulmecaseră mireasma aceea împreună.

— Intenţionaţi să staţi mai mult ?

— Nu ştiu.

— Vă întreb pentru că închidem pe 15 septembrie şi astăzi sîntem în 6.

Totul va fi închis, ca un teatru ; prăvăliile de suveniruri, cofetăriile ; peste tot se vor trage obloanele, iar plaja pustie va fi redată mării şi pescăruşilor.

— O cunoaşteţi pe doamna Besson ?

— Valentine ? Bineînţeles că o cunosc. E de la noi. S-a născut aici, tatăl ei era pescar. N-am cunoscut-o în copilărie, pentru că sînt mai tînăr decît ea, dar mi-o amintesc cînd era vînzătoare la domnişoarele Seuret, care ţineau pe atunci o cofetărie. Una dintre domnişoare a murit. Cealaltă încă mai trăieşte. A împlinit nouăzeci şi doi de ani. Are casa nu departe de Valentine, cu o barieră albastră care înconjoară grădina. Pot să vă cer să binevoiţi să completaţi fişa ?

Recepţionerul – poate că era chiar proprietarul – îl citi şi se uită la Maigret cu mai mult interes.

— Sînteţi Maigret de la poliţie ? Şi aţi venit de la Paris special pentru acest caz ?

— Inspectorul Castaing stă tot aici în hotel, nu ?

— De fapt, de luni, ia zilnic masa la noi, dar seara se întoarce la Le Havre.

— Îl aştept.

— E la Yport, la înmormîntare.

— Ştiu.

— Chiar credeţi că cineva a vrut s-o otrăvească pe Valentine ?

— N-am avut timp să-mi fac o părere.

— Dacă e adevărat, atunci asta nu putea veni decît din partea familiei.

— Vă referiţi la fiica ei ?

— Nu mă refer la nimeni în mod special. Nu ştiu nimic. Erau mulţi la La Bicoque duminica trecută. Nu văd pe nimeni de la noi să-i vrea răul. Nu vă puteţi închipui binele pe care l-a făcut această femeie cînd avea încă mijloace, pe cînd trăia soţul ei. Îl face şi acum şi, deşi nu-i deloc bogată, nu se gîndeşte decît să-i ajute pe ceilalţi. Vă spun eu că e o poveste urîtă ; Etretat a fost întotdeauna un loc liniştit. Politica noastră este să ne limităm la un public ales, mai ales familii, de preferinţă cu un anumit nivel social. Aş putea să vă enumăr…

Maigret preferă să se plimbe pe străzile însorite şi, în Piaţa Primăriei, citi deasupra unei vitrine albe : „Cofetăria Maurin, fostă Seuret”.

Ceru unui comisionar să-i spună cum să ajungă la La Bicoque şi acesta îi arătă un drum care şerpuia în pantă lină pe coasta colinei, mărginit de cîteva vile cu grădini. Se opri la o oarecare distanţă de o casă înecată în verdeaţă, unde se vedea un firişor de fum care ieşea lent pe coş, ridicîndu-se spre cerul albastru, iar cînd reveni la hotel, sosise şi inspectorul Castaing ; mica lui maşină Simca, de culoare neagră, staţiona în faţa uşii şi inspectorul îl aştepta în capul scării.

— Aţi călătorit bine, domnule comisar ? Îmi pare rău că n-am putut veni la gară. M-am gîndit că va fi interesant să asist la înmormîntare. Dacă e adevărat ce se spune, asta e şi metoda dumneavoastră.

— Cum a fost ?

Porniră încet pe malul mării.

— Nu ştiu. Aş zice că destul de rău. În aer parcă era ceva mocnit. Cadavrul a fost adus azi-dimineaţă de la Le Havre şi părinţii aşteptau la gară cu o camionetă cu care au ajuns la Yport. E vorba de familia Trochu. Veţi auzi de ea. E plin de Trochu pe-aici, aproape toţi pescari. Tatăl a pescuit mult timp heringi la Fécamp, cum încă mai fac ceilalţi doi fraţi mai mari. Rose era cea mai mare dintre fete. Au mai rămas două sau trei, dintre care una lucrează într-o cafenea din Le Havre.

Castaing avea părul des, fruntea îngustă şi îşi urmărea ideea cu aceeaşi înverşunare cu care ar fi apăsat pe coarnele plugului.

— De şase ani mă aflu în Le Havre şi cutreier ţinutul. Încă mai întîlneşti, în sate, mai ales în jurul castelelor, oameni respectuoşi şi umili care vorbesc de „stăpînu’ nostru”. Alţii se arată mai duri, neîncrezători, uneori arţăgoşi. Încă nu ştiu în ce categorie să-i trec pe aceşti Trochu, dar, în dimineaţa asta, în jurul bătrînei Valentine Besson, atmosfera era destul de rece, aproape ameninţătoare.

— Mai adineauri, cineva mi-a spus că e adorată la Etretat.

— Yport nu-i Etretat. Iar Rose a murit.

— Bătrîna doamnă a fost la înmormîntare ?

— În primul rînd. Unii îi spun Castelana, poate pentru că are un castel în Orne sau în Sologne, nu mai ştiu. Aţi dat ochii cu ea ?

— A venit la mine la Paris.

— Mi-a spus că se duce la Paris, dar nu ştiam la cine. Ce credeţi despre ea ?

— Încă nimic.

— A fost putred de bogată. Ani de zile, a avut o reşedinţă particulară pe bulevardul Iéna, un castel, un iaht, iar La Bicoque era doar o locuinţă ocazională. Venea într-o limuzină mare condusă de un şofer, iar o altă maşină aducea bagajele. Făcea senzaţie duminica dimineaţă, cînd asista la slujbă, în primul rînd (încă mai are strana ei la biserică), şi împărţea bani cu amîndouă mîinile. Dacă cineva era strîmtorat, oamenii obişnuiau să spună : „Du-te la Valentine”. Mulţi îi spun aşa, mai ales dintre cei în vîrstă. În dimineaţa asta, a sosit la Yport cu taxiul, aşa cum venea pe vremuri cu maşina ei, şi ai fi zis că ea conducea cortegiul funerar. A adus o jerbă imensă, care le strivea pe celelalte. Poate că m-am înşelat, dar am avut impresia că cei din familia Trochu erau agasaţi şi o priveau chiorîş. Ea a ţinut să dea mîna cu toţi, iar tatăl a întins mîna fără tragere de inimă, evitînd s-o privească. Unul dintre băieţi, Henri, cel mare, i-a întors pur şi simplu spatele.

— A fost şi fiica doamnei Besson ?

— Nu, s-a întors la Paris luni, cu trenul de după-amiază. Nu aveam dreptul s-o reţin. Probabil că v-aţi dat deja seama că bîjbîi. Totuşi, cred că va fi necesar s-o interogăm din nou.

— Cum arată ?

— Aşa cum probabil că arăta şi mama ei la vîrsta pe care o are, adică la treizeci şi opt de ani. Pare de douăzeci şi cinci. E măruntă şi fină, foarte drăguţă, cu nişte ochi imenşi care au aproape întotdeauna o expresie copilărească. Cu toate astea, în noaptea de duminică spre luni, un bărbat, care nu e soţul ei, a dormit cu ea la La Bicoque.

— V-a mărturisit ea asta ?

— Am descoperit eu, dar prea tîrziu ca să-i mai cer amănunte. Va trebui să vă spun totul de-a fir a păr. Cazul e mult mai complicat decît pare şi am fost obligat să iau note. Îmi permiteţi ?

Inspectorul scoase din buzunar un carnet drăguţ, cu copertă din piele roşie, care nu semăna decît prea puţin cu blocnotesul modest folosit de obicei de Maigret.

— Am fost anunţaţi, la Le Havre, luni la şapte dimineaţa, şi am găsit o notă pe biroul meu cînd am sosit la opt. Mi-am luat maşina şi am ajuns aici puţin după ora nouă. Charles Besson cobora din maşină exact în faţa mea.

— Locuieşte la Fécamp ?

— Acolo are casa, unde familia stă tot anul. Dar, de cînd a fost ales deputat, îşi petrece o parte din timp la Paris, unde are un apartament la un hotel de pe bulevardul Raspail. A petrecut aici toată ziua de duminică cu ai lui, adică soţia şi cei patru copii.

— Nu-i băiatul bătrînei doamne, nu-i aşa ?

— Valentine nu are nici un fiu, doar o fiică, Arlette, despre care v-am vorbit. Căsătorită cu un dentist din Paris.

— Dentistul a fost şi el aici duminică ?

— Nu. Arlette a venit singură. Era aniversarea mamei sale. Se pare că e o tradiţie în familie să vină toţi la ea în această zi. Cînd am întrebat-o cu ce tren a venit, mi-a răspuns că a sosit cu trenul de dimineaţă, cel cu care aţi venit azi. Veţi vedea că nu-i adevărat. Primul lucru pe care l-am făcut luni, îndată ce cadavrul a fost dus la Le Havre, a fost să examinez toate încăperile casei. Nu-i deloc uşor. Sigur, e o locuinţă mică şi cochetă, dar e plină de unghere, de mobile fragile şi de bibelouri. În afară de camera stăpînei casei şi de cea a servitoarei, amîndouă la primul etaj, nu mai e decît o singură odaie de oaspeţi, la parter, unde a stat Arlette. Mişcînd noptiera, am descoperit o batistă de bărbat şi am avut impresia că tînăra femeie, care se uita la mine, s-a emoţionat brusc. Mi-a smuls-o din mînă. „Iaram luat o batistă a soţului meu !” Nu ştiu de ce, dar abia seara m-am gîndit la litera brodată, un H. Arlette plecase. Mă oferisem s-o duc la gară cu maşina şi o văzusem luîndu-şi bilet de la ghişeu. Ştiu că pare o prostie, dar, cînd să urc în maşină, m-a frapat gîndul că nu venise cu un bilet dus-întors. Am revenit în sala de aşteptare şi l-am luat la întrebări pe funcţionarul care rupe biletele. „Această doamnă a sosit cu trenul de zece duminică dimineaţă, nu-i aşa ?” „Care doamnă ?” „Cea pe care am condus-o acum la gară.” „Doamna Arlette ? Nu, domnule.” „N-a sosit duminică ?” „Poate că a sosit duminică, dar nu cu trenul. Eu rup biletele şi aş fi recunoscut-o.”

Castaing se uită la Maigret cu o oarecare nelinişte.

— Mă ascultaţi ?

— Sigur că da, sigur că da.

— Poate că dau amănunte inutile ?

— Ba nu. Trebuie să mă obişnuiesc.

— Cu ce ?

— Cu totul : cu gara, cu Valentine, cu Arlette, cu omul care rupe bilete, cu familia Trochu. Ieri încă nu ştiam nimic despre toate astea.

— Cînd m-am întors la La Bicoque, i-am cerut bătrînei doamne să-mi spună numele ginerelui ei. Îl cheamă Julien Sudre, două nume care nu încep cu H. Cei doi fii vitregi se numesc Théo şi Charles Besson. Grădinarul, care lucrează pentru ea trei zile pe săptămînă, se numeşte Honoré ; dar nu a fost aici duminică şi, după cum m-am informat, nu foloseşte decît batiste mari cu motive vegetale roşii. Neştiind de unde să pornesc ancheta, am început să pun întrebări celor din oraş şi aşa am aflat, graţie vînzătorului de ziare, că Arlette nu a sosit cu trenul, ci cu maşina, o maşină sport cu caroserie verde. Lucrurile deveneau uşoare. Proprietarul maşinii verzi a reţinut o cameră, pentru duminică seara, la hotelul unde v-am recomandat să staţi. E vorba de un anume Hervé Peyrot, care a scris pe fişă profesiunea de negustor de vinuri şi care locuieşte la Paris, pe Quai des Grands-Augustins.

— N-a dormit la hotel ?

— A stat la barul hotelului pînă la închidere, aproape de miezul nopţii, după care, în loc să urce în camera lui, a plecat pe jos, pretinzînd că se duce să vadă marea. După spusele paznicului de noapte, s-a întors abia pe la două şi jumătate dimineaţa. L-am întrebat pe lustragiu şi mi-a spus că pantofii lui Peyrot aveau tălpile murdare de pămînt roşu. Marţi dimineaţă am revenit la La Bicoque şi, sub fereastra camerei ocupate de Arlette, am descoperit urme pe un strat de flori. Ce ziceţi ?

— Nimic.

— Iar Théo Besson…

— A fost şi el ?

— Nu în timpul nopţii. Aţi înţeles, nu-i aşa, că cei doi băieţi Besson sînt copiii din prima căsătorie şi că Valentine nu e mama lor ? Am notat toată genealogia familiei şi, dacă vreţi…

— Nu acum. Mi-e foame.

— Pe scurt, Théo Besson, care are patruzeci şi opt de ani şi e celibatar, e în vacanţă la Etretat de două săptămîni.

— La mama lui vitregă ?

— Nu. Nu se vedeau. Cred că erau certaţi. Are o cameră la Roches Blanches, hotelul pe care îl zăriţi de aici.

— Prin urmare, n-a fost la La Bicoque ?

— O clipă. Cînd Charles Besson…

Bietul Castaing oftă, avînd îndoieli că va putea prezenta un tablou clar al situaţiei, mai ales unui Maigret care nu părea să-l asculte.

— Duminică dimineaţă, Charles Besson a sosit la unsprezece cu soţia şi cei patru copii. Are o maşină mare, Panhard, un model vechi. Arlette venise înaintea lor. Au luat toţi masa de prînz la La Bicoque. Apoi, Charles Besson a coborît spre plajă cu copiii mai mari, un băiat de cincisprezece ani şi o fată de doisprezece, în timp ce doamnele flecăreau.

— S-a întîlnit cu fratele lui ?

— Exact. Îl bănuiesc pe Charles Besson că a propus această plimbare ca să bea un păhărel la barul cazinoului. Cam trage la măsea, după cum am auzit. S-a întîlnit cu Théo, pe care nu-l ştia la Etretat, a insistat să-l aducă la La Bicoque şi pînă la urmă l-a convins. Aşa că familia era completă la cină, unde s-a servit o masă rece, alcătuită din langustă şi friptură de berbec.

— Nimeni nu s-a simţit rău ?

— Nu. În afara familiei, în casă nu mai era decît servitoarea. Charles Besson a plecat cu ai lui pe la nouă şi jumătate. Un copil de cinci ani, Claude, a dormit pînă atunci în camera bătrînei doamne, iar cînd urmau să urce în maşină, s-au văzut nevoiţi să-i dea biberonul ultimului născut, care are doar şase luni şi plîngea foarte tare.

— Cum o cheamă pe soţia lui Charles Besson ?

— Presupun că numele ei este Emilienne, dar i se spune Mimi.

— Mimi, repetă cu gravitate Maigret, ca şi cum ar fi învăţat o lecţie pe de rost.

— E o brunetă solidă la vreo patruzeci de ani.

— Brunetă solidă, bun ! Au plecat cu maşina lor pe la nouă.

— Exact. Théo a mai zăbovit cîteva minute, apoi în casă au mai rămas doar cele trei femei.

— Valentine, fiica ei, Arlette, şi Rose.

— Întocmai. Rose a spălat vasele în bucătărie, în timp ce mama şi fiica stăteau de vorbă în salon.

— Camerele sînt toate la etaj ?

— Mai puţin camera de oaspeţi, care e la parter şi are ferestrele spre grădină. Veţi vedea. E o adevărată casă de păpuşi, cu încăperi foarte mici.

— Arlette nu a urcat în camera mamei sale ?

— Au urcat împreună pe la zece, pentru că bătrîna doamnă voia să-i arate o rochie pe care şi-o făcuse de curînd.

— Au coborît apoi amîndouă ?

— Da. După care Valentine a urcat din nousă se culce, urmată, la cîteva minute, de Rose. Aceasta avea obiceiul să-şi pregătească stăpîna pentru noapte şi să-i dea medicamentul.

— Ea îl prepara ?

— Nu. Valentine punea picăturile dinainte în paharul cu apă.

— Arlette n-a mai urcat ?

— Nu. Rose s-a culcat şi ea pe la unsprezece şi jumătate.

— Şi pe la două a început să geamă.

— E ora de care pomenesc Arlette şi mama ei.

— Şi credeţi că, între miezul nopţii şi două dimineaţa, în camera unde dormea Arlette s-a aflat un bărbat, cel cu care a venit de la Paris. Ştiţi ce-a mai făcut Théo în seara aceea ?

— N-am avut timp să mă ocup de asta pînă acum. Recunosc că nici nu m-am gîndit.

— Ce-ar fi să mergem la masă ?

— Cu plăcere.

— Credeţi că aş putea fi servit cu midii ?

— E posibil, dar nu cred. Am început să cunosc meniul.

— Dimineaţă aţi intrat în casa părinţilor tinerei Rose ?

— Doar în prima încăpere, transformată în cameră mortuară.

— Nu ştiţi dacă au o fotografie bună de-a ei ?

— Aş putea să le cer.

— Foarte bine. Cîte poze puteţi găsi cu ea, chiar şi de cînd era copil, de la toate vîrstele. Apropo, cîţi ani avea ?

— Douăzeci şi doi sau douăzeci şi trei. N-am scris eu raportul şi…

— Credeam că era la bătrîna doamnă de foarte mult timp.

— De şapte ani. A intrat în serviciul ei de foarte tînără, de pe cînd trăia încă Ferdinand Besson. Era o fată solidă, roşie în obraji şi cu sînii mari.

— N-a fost niciodată bolnavă ?

— Doctorul Jolly nu mi-a spus nimic în sensul ăsta. Cred că, dacă ar fi fost cazul, mi-ar fi zis.

— Aş vrea să ştiu dacă avea amorezi sau un amant.

— M-am gîndit şi eu la asta. Se pare că nu. Era foarte serioasă, aproape că nu ieşea niciodată.

— Adică nu era lăsată să iasă ?

— Deşi s-ar putea să mă înşel, cred că Valentine o ţinea din scurt şi nu-i prea dădea zile libere.

În tot acest timp, se plimbaseră amîndoi pe malul mării. Maigret se uitase numai la ea, dar se gîndise la cu totul altceva.

Se sfîrşise. Micul şoc îl avusese dimineaţă, la Bréauté-Beuzeville : trenuleţul acela îi dăduse sentimentul vacanţelor de altădată.

Acum nu mai băga în seamă costumele de baie în culori deschise ale fetelor care se scăldau sau copiii stînd pe vine pe plajă ; nu mai simţea mirosul iodat al ierbii-de-mare.

Şi se interesase doar în treacăt dacă vor fi midii la dejun !

Se afla acolo, cu capul plin de nume noi, pe care încerca să şi le fixeze în memorie, aşa cum ar fi făcut în biroul lui de la Poliţia Judiciară. Se aşeză cu Castaing la o masă albă, unde cîteva fire de gladiole erau frumos aranjate într-o vază înaltă din imitaţie de cristal.

Poate era un semn că îmbătrînea ! Aplecă uşor capul să mai zărească crestele albe ale valurilor şi îl întristă gîndul că nu simţea nici o bucurie.

— A fost multă lume la înmormîntare ?

— Toţi din Yport, plus cei veniţi de la Etretat, Loges, Vaucottes, fără a-i mai pune la socoteală şi pe pescarii din Fécamp.

Maigret îşi aminti de înmormîntările de la ţară, avu impresia că simte un miros de calvados şi spuse foarte serios :

— Bărbaţii vor fi diseară beţi.

— Destul de probabil ! admise Castaing, puţin surprins de cursul gîndurilor faimosului comisar.

În meniu nu erau midii, aşa că luară ca gustare sardine în ulei şi ţelină cu sos remoulade.