© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6650-8

ISBN PDF: 978-973-46-6651-5

ISBN print: 978-973-46-6506-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto autor: Aura Christi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NICOLAE BREBAN (n. 1934), romancier şi eseist, este unul dintre cei mai importanţi şi prolifici prozatori români contemporani. Debutează literar în revista Viaţa studenţească, în 1957. Opt ani mai târziu publică primul său roman, Francisca (tradus în bulgară şi rusă), distins cu Premiul „Ion Creangă” al Academiei Române. Îi urmează în 1966 romanul În absenţa stăpânilor, iar în 1968, Animale bolnave, care a întrunit toate aprecierile criticii – „romanul anului” şi Premiul Uniunii Scriitorilor. A fost redactor-şef al României literare. A semnat scenariul filmului Răutăciosul adolescent, precum şi scenariul şi regia filmului Printre colinele verzi (inclus în selecţia oficială a Festivalului Internaţional de la Cannes). În 1973 apare romanul Îngerul de gips, iar în 1975, versiunea în limba suedeză a romanului În absenţa stăpânilor. Le urmează Bunavestire (1977), Don Juan (1981), piesele de teatru Culoarul cu şoareci şi Bătrâna doamnă şi fluturele (1981-1982, Paris), ediţia franceză a romanului În absenţa stăpânilor (1983, Flammarion, Paris), Drumul la zid (1984), versiunea franceză a romanului Bunavestire (1985, Flammarion, Paris), Pândă şi seducţie (1991), Amfitrion: I. Demonii mărunţi, II. Procuratorii, III. Alberta (1994), Ziua şi noaptea: I. Ziua şi noaptea (1998), II. Voinţa de putere (2001), III. Puterea nevăzută (2004), IV. Jiquidi (2007), Stricte amintiri literare (2001), Friedrich Nietzsche. Maxime comentate (2004). Este membru titular al Academiei Române şi director al revistei Contemporanul. Ideea europeană. La Editura Polirom au apărut: Riscul în cultură (1997), Sensul vieţii (Memorii) (4 vol., 2003-2007), Animale bolnave (2004), Îngerul de gips (2008), Orfeu în infern (2008), Profeţii despre prezent. Elogiul morţii (2009).

...După o vreme, m-am aşezat pe marginea drumului care a fost viaţa mea.

11 ianuarie 2016

Capitolul I

1

E timpul, este într-adevăr timpul, es ist höchste Zeit, să purced la o asemenea acţiune, epică, amplă şi intimă confesiune în care să-mi mărturisesc nu numai viaţa, periplul existenţial, aventurile, eşecurile, cele câteva reuşite ce au fost mai degrabă pe terenul scrisului, al ficţiunii romaneşti, ca şi dezamăgirile aspre, dureroase, unele teribile, nu lipsite de o anume doză de mister, datorate nu rareori propriei mele firi. Şi mai puţin oamenilor sau istoriei.

Cum afirmam şi în primul volum al tetralogiei mele Sensul vieţii, vin dintr-o familie din ceea ce s-ar numi mica burghezie de provincie: tatăl, preotul greco-catolic Vasile Breban, fiul protopopului Nicolae Breban, care a zidit o frumoasă biserică în satul Cicârlău, de pe lângă oraşul Baia Mare, unde m-am născut, ei înşişi descendenţi ai unor generaţii de preoţi ai Bisericii Unite cu Roma, veniţi din Maramureş, satul Breb, probabil, vieţuind pe lângă ţăranii şi oamenii acestor locuri, luptând nu numai pentru credinţa lor, dar şi pentru limba şi istoria acestor locuri, pentru drepturile românilor mult vitregiţi şi umiliţi în secole de dominaţie austro-maghiară.

După mamă, Constanţa Esthera Olga Böhmler, mă trag dintr-o spiţă de şvabi care, în secolul al XVIII-lea, sub domnia Mariei Tereza, au colonizat ceea ce azi numim Banatul sârbesc şi românesc, „peticul de pământ” cuprins între Belgrad şi Satu Mare, Timişoara şi Oraviţa, lângă Dunăre. Generaţii de mici meseriaşi şi comercianţi, un străbunic al mamei mele a venit, se pare, din Alsacia-Lorena, îl chema Küno, transformat în Kunerth, şi era tâmplar de „mobile stil”, păstrez şi acum în casă două piese lucrate de el, un dulap şi un pat Biedermeier. Descendeţii săi au fost comercianţi, bunicul meu, Iozsef Böhmler, căzut în primul război în armata austriacă, a fost secretarul unui mare potentat, contele Szapáry, ce avea un castel în satul Alberti-Irsa, lângă Budapesta. Unicul frate al Mamei mele, cu care se pare că semănam mult fizic, în tinereţea mea mai ales, mare comerciant în „fieroase”, a murit în oraşul Eisenstadt, lângă Viena.

După cum uşor se poate vedea, o descendenţă hibridă, nu numai din punctul de vedere al „spiţei”, al „sângelui”, dar şi al marii distanţe fizice şi culturale, istorice chiar între cele două clanuri. Dar nu cred că prin asta aş fi o mare raritate pe solul etno-genetic a ceea ce numim azi, după un secol, România, mulţi, foarte mulţi cetăţeni români se trag din combinaţiile cele mai diverse, spectaculoase şi „colorate” etnic şi geografic posibile, iar dacă pentru unii sceptici şi defăimători ai neamului nostru, cel românesc, această diversitate de „sânge”, tipică de altfel întregii zone pe care o numim a centrului sau sud-estului european, constituie un impediment major în ceea ce numim unitate naţională, eu consider – şi sunt convins că nu sunt singurul! – că tocmai această diversitate şi această „izbire” de seminţii, familii, istorii şi moravuri nu rareori antagonice ne-au dat această energie, această vitalitate rară şi capacitatea formidabilă de creaţie, pe care unii gânditori, mai ales ardeleni, nu au ezitat să o consemneze. Dacă, bineînţeles, ştim să ne gerăm caracteristicile şi să ne punem cu adevărat în valoare realele atuuri, cu osebire în vremuri de răscruce. Vremuri, timpuri ale tiraniei unuia sau altuia dintre imperiile ce ni se învecinează şi care vor pofti întotdeauna, viclean şi cinic, la locul bogat, de o parte şi de alta a Carpaţilor, la nord de Dunăre, ţinut mândru şi de o mare armonie a reliefului, vegetaţiei şi resurselor sale naturale, ţară pentru a cărei cucerire Imperiului Roman i-au trebuit aproape două secole.

M-am născut în provincie, la Baia Mare, apoi, cum la cedarea Ardealului de Nord de către Hitler maghiarilor lui Horthy statul român a pus la dispoziţia funcţionarilor publici mijloace de evacuare pentru cei care se „refugiau”, tatăl meu, patriot român şi încurajat de enoriaşii săi, ţărani ai satului Recea din periferia Băii Mari, a refuzat să plece şi primul meu an de învăţământ, la şase ani, la şcoala primară din sat, l-am făcut cu manuale maghiare; dar, cum tatăl meu „nu-şi ţinea gura” şi chiar în predicile sale în biserică nu ocolea să aducă aminte că facem parte din neamul mândru românesc, descendenţi ai lui Traian, a fost târât la închisoarea din „Oradea Mare”.

De acolo a reuşit să fugă, ascuns de mecanicul român în tenderul de cărbune al unei locomotive ce căra doar materiale de război în acea iarnă a lui 1941, în care se pregătea Frontul de Est contra Uniunii Sovietice. În absenţa lui, Mama a vândut averea familiei, ce consta mai ales din dota ei bogată, bani, mobilă, batoză de treierat (tata s-a însurat fecior-sărac, al treisprezecelea copil al protopopului Nicolae Breban din Cicârlău, făcuţi cu aceeaşi femeie, Elena, născută Roman de Jugastra, cum atestă şi mormântul unic din curtea bisericii care se înalţă ca o catedrală, zidită, cum spuneam, tot de el), şi cei doi soţi s-au întâlnit, aproape din întâmplare, în oraşul Lugoj, în Banat, pe malul Timişului, care găzduia şi o Episcopie Greco-Catolică; dar era, nu-i aşa, o vreme fastuoasă şi prielnică unor ample întâmplări tragicomice, absurde, ridicole, dar şi fatale, cum se întâlnesc mai ales în paginile unor romancieri harnici de-a doua mână.

2

Da, e adevărat, dau acestui op un titlu jumătate modest, aproape umil, şi jumătate arogant, cu pretenţia de a-mi afişa biografia şi întâmplările care o împestriţează ca pe ceva... interesant! Meritoriu a fi adus la cunoştinţa publică – Viaţa mea.

Dar în această sintagmă de-o banalitate fără margini se ascunde un cuvânt, viaţa, noţiune, termen, cum vreţi s-o luaţi, despre care unii eroi ai ultimelor mele texte epice afirmă pur şi simplu că nu există, ci e o simplă şi gogonată reducţie a unor fenomene şi procese, segmente şi scene care, privite dintr-un anume unghi necesarmente subiectiv şi de la o anume distanţă, pot da impresia unui întreg. A unui unic proces şi fenomenalitate care se învârte în jurul unei anumite persoane, aflată, ca şi alte milioane, pe talazurile mari ale unui anumit timp, cel pe care l-am putea numi „social”, „timpul social”, al „celor mulţi” şi veşnic trecători!... Viaţa cuiva ca o felie din existenţa tuturor sau un pur şi stingher segment din fenomenalitatea unui secol, a unei anumite zone climaterice, impregnată mai mult sau mai puţin de prejudecăţile şi idiosincraziile locului. Şi căreia „autorul”, prin reducţii multiple şi generalizări abuzive, vrea şi pretinde să-i dea o anume unitate, poate chiar şi o anume „caracteristică”, „referenţialitate”, mai ştii, poate chiar şi „semnificaţie”!

Da, cum spuneam, „o felie”, iar pe acest „concept”, pe această „idee epică”, marele constructor de „lumi epice”, la sfârşitul secolului al XIX-lea francez, Émile Zola, a făcut epocă în literatura continentului. Creator nu numai de „lumi”, dar şi de „limbaj”, cum afirmam în unele din textele mele, şi din care s-au hrănit multe literaturi naţionale, printre care şi cea autohtonă, românească, prin Liviu Rebreanu şi al său Ion, cum se ştie, reuşind acesta şi cu o anume întârziere faţă de marele Apus, dar şi faţă de Răsărit, cel rusesc, creând o fundaţie cât de cât solidă, perenă, genului amplu epic numit roman, ce urma – şi o face şi azi! – să devină stâlpul de susţinere al întregului continent al literelor. Mă refer la „acel roman”, construcţie epică amplă, pe care genialii pionieri ai geniului, francezul Balzac şi contele rus Tolstoi, l-au scos din nişa sa frecventată de „bone”, de menajere adică şi de inşi avizi de scene tari, pipărate sau „enigmatice”, urcându-l pe treptele cele mai înalte ale spiritului, clădind adevărate catedrale cu pereţi nevăzuţi, dar cu altare, stâlpi, cupole şi vitralii de-un unic şi misterios spectacol. Apoi descendenţii lor, un Marcel Proust, un Faulkner, Th. Mann, Th. Hardy sau D.H. Lawrence, au dus acest „product” până la limitele cunoaşterii, lărgind enorm anvergura, capacitatea psihicului uman de a cuprinde arii diverse ale spiritului, încât filozofi contemporani nu obosesc de a cita personaje şi procese, „cazuri”, dar şi idei „revoluţionare” ce au neliniştit un secol din romanele unui Marcel Proust sau Dostoievski. Şi poate e mai puţin uimitor decât pare că la o distanţă continentală şi civilizatorie de vreo 5.000 de kilometri, dar cam în acelaşi timp, Nietzsche şi Ivan Karamazov anunţă acele scurte şi parcă fatale propoziţii pe care nici azi nu le desluşim prea bine: „Dacă Dumnezeu nu există, totul e posibil!”. Sau, francamente, „Gott ist tot!”, „Dumnezeu e mort”!

Da, prieteni, după cum vedeţi din acest lung excurs tipic autorului care sunt – şi care peste un alt timp va fi sau nu va mai fi, vaste sujet! –, viaţa, da, există, dar numai în formă epică, o formă căreia eu i-am închinat energia şi timpul pe care, poate nechibzuiţi, mi l-au acordat Zeii! (Cărora, recent, le-am închinat un volumaş de poeme, în siajul lui Hölderlin, numit Cânturi; şi cu insolenţa tipică unui diletant în ale poeziei, îi invitam pe sus-numiţii Zei de a reveni printre noi, crezând eu, autorul acestui minuscul op, că rătăcirile grave şi falsele probleme, crime şi enorme fundături în care se rătăceşte omenirea de azi, cea europeană cu siguranţă, se datorează „absenţei” lor! În spiritul nostru, se înţelege, în prejudecăţile noastre fundamentale. Şi atunci eu, în haina provizorie de poet-bufon, îi chem să alerge, să sufere, să ierte şi să judece, să moară şi să petreacă cu noi la nunţile noastre imaginare, să înveţe şi să se contagieze, de ce nu, de bolile, de erorile noastre necesare, de visele noastre, da, îi îndemn pe Zei nici mai mult, nici mai puţin decât să pătrundă pe vastele pajişti şi în clădirile baroce sau nu ale oniricului! Şi-atunci, mai ştii, poate, ajutaţi încă o dată de ei, ne va veni mintea la cap, vom părăsi cu o imensă uşurare autostrăzile atâtor nimicuri, otrăvurile atâtor falşi profeţi şi revoluţionari, regăsind acea cărăruie fermecată ce se pierde în peisajul bogat şi verde şi care ne va conduce încă o dată, ca şi în infinita şi niciodată reala noastră copilărie, la acel zid rotund, nu foarte înalt, încărcat de ciorchini de verdeaţă, care însă ascunde o poartă sau o portiţă ce ne-ar putea primi; poate chiar... „salva”!)

3

Aveam şase ani, aproape şapte când „am fugit” cu Mama, cu Ana-neni, o şvăboaică din satul Kudritz, de lângă Vârşeţ (aproape de Belgrad), satul în care mama Mamei mele, Omama, Olga Kunerth-Böhmler ţinea singură o prăvălie, tânără văduvă, după ce fiul ei, Mihail, cu cinci ani mai mare decât sora sa, Olga, Mama mea, fusese adoptat de o mătuşă bogată din Eisenstadt, lângă Viena. Ana, o femeie simplă, fräulein, cu un picior echin, o crescuse pe Mama şi acum avea grijă de noi, de mine şi de fratele meu, Alexandru, născut în anul 1938 în comuna Recea, unde păstorea tatăl meu. Această călătorie, fugă, în gerul unui ianuarie furtunos, ’41, cu tot Ardealul în enormă tulburare după sfâşierea teritoriului, este una din amintirile cele mai pregnante pe care le păstrez: un drum lung, nesfârşit, într-o căruţă, un frig atroce, apoi poposirea sus, pe Dealul Feleacului, în Cluj, zonă pe unde trecea noua graniţă într-o clădire improvizată a Crucii Roşii, şi momentul, „minutul” ce mi s-a crestat în memorie: grupul nostru, două femei tinere şi doi copilaşi, aşezaţi la o masă pe care se găseau ceşti cu ceai, lume în jur, indistinctă, şi apoi, deodată, figura unui tânăr ofiţer român cu un chipiu ce arbora o rozetă minusculă, dar pe care se desluşeau extrem de vizibil pentru mine, cu o „stridenţă” ce avea să-mi rămână pe veci încrustată în minte şi în ceea ce numim suflet, tricolorul românesc, roşu, galben şi albastru. Mi-au dat, brusc, lacrimile, şi cine ar putea să explice acest mărunt miracol, deoarece mă aflam în compania a două nemţoaice şi vorbeam germana zi şi noapte? Să fi fost, brusc, în mintea copilului izbucnirea acelei scene întâmplate cu câteva săptămâni înainte, când l-am zărit pe tatăl meu, un tânăr bărbat de 35 de ani, în casa noastră parohială din Recea, dus, purtat de doi jandarmi unguri, bărbaţi înalţi, uriaşi, cu o arogantă pană de cocoş la pălărie sau la cuşmă, ducându-l la închisoare, la Baia Mare?! A fost, se pare, prima oară când a tresărit în mine, în copilul care eram, sentimentul patriotic, care mi-a mai apărut doar în anumite momente ce ţin, probabil, de evenimente, dar şi de starea mea psihică; sau, mai probabil, de ceea ce-mi recomanda tatăl meu, pe care îl vedeam în mare „preteşug” cu simpatici evrei, unguri, vorbind o perfectă maghiară, deoarece îşi făcuse liceul la Oradea Mare, o şcoală, aproape o fortăreaţă, ţinută de preoţi minoriţi unguri, în anii douăzeci:

— Tată, când trebuie să fim şi să ne simţim români?

— Foarte simplu, a sosit răspunsul, când ţara noastră, România, e contestată; sau când se află în pericol!

Un alt moment ce-mi rămâne clar impregnat în amintire, din puţinele amintiri pe care le păstrez din cei vreo patru ani din prima mea copilărie, petrecută în satul Recea, a fost cel trăit în sala modestă a unei şcoli primare din sat, cu bănci de lemn, maro, grosolane şi bine scrijelite de acei copii de ţărani de vârste amestecate, dintre care unii se aflau în jurul meu, cu cioareci şi opinci, iar tatăl meu, părintele Vasile, în civil, dar cu vestă neagră, canonică, plimbându-se printre bănci şi, probabil, desluşindu-ne cu răbdare sensul unor pilde şi învăţăminte ale Bibliei şi Noului Testament. Şi-apoi a răsunat, aproape ca un tunet, în culoarul întortocheat al memoriei mele, întrebarea:

— Ştiţi voi, copii, de ce a făcut Dumnezeu lumea?

Şi cum, bine se înţelege, răspunsul întârzia, din nou aud vocea genitorului meu, răspunzând la una dintre cele mai grele, mai fundamentale întrebări ale omului:

— Dumnezeu a făcut lumea ca să-l... glorifice, să-l slăvească la nesfârşit!

(Am înscris această scurtă şi „teribilă”, bulversantă scenă în unele din textele mele în proză sau eseu, scrise în ultimul deceniu, deoarece, după cum uşor se poate constata, ea are un efect, poate târziu, dar cu atât mai semnificativ, mai tulburător asupra mea, în anii senectuţii. Şi nu atât simplul, nudul moment, minut al întâmplării, al amintirii pe care cutia de cristal a memoriei mele a păstrat-o, cât răspunsul dat de acel tânăr preot în modesta, umila sală de curs a unei şcoli de ţară din Ardealul anilor patruzeci; un răspuns care se află în nu puţine tratate de dogmatică, dar pe care creierul meu abia acum, după o bogată şi extrem de încărcată biografie umană, socială şi culturală, îl dezbate; de care are nevoie abia acum!)

Nu am prea multe amintiri din primii şase ani de viaţă petrecuţi în satul Recea, de lângă Baia Mare, afară de mirosuri, privelişti, „dâmbul” pe care urca şoseaua ce mergea spre „Baie” şi unde se afla biserica Unită, lângă modesta şcoală şi vizavi de casa parohială, „horincia”, cazanul de fiert ţuică din prune, horinca, în curtea primarului badea Ianoş Hauşi, cu care s-a asociat tatăl meu, tânăr preot pentru prima oară instalat la o parohie rurală, după ce slujise ani la rând în birourile Episcopiei Greco-Catolice, înainte de hirotonisire, sub păstoratul episcopului Alexandru Rusu, slujind şi ca şofer pe „Fordul de 8” al episcopiei în vizitaţiile canonice ale vlădicii, fapt de care era foarte mândru.

E primul sat în care mi-am petrecut câţiva ani de viaţă, eu, născut „la oraş” şi urmând să-mi petrec întreaga viaţă pe asfaltul multor oraşe, din ţară şi din străinătate. Urma apoi, între anii ’41 şi ’48, să-mi petrec multe luni, vacanţe şcolare sau nu în satul Vărădia din judeţul Caraş, unde stră-mătuşa mea, Wilhelmina Ketzenmacher, sora bunicii mele Olga Böhmler, măritată a doua oară cu un frate al bunicului meu, Nicolae Böhmler, ţinea o prăvălie, după ce o adoptase pe mama mea, la vârsta fragedă de şase ani. Două comunităţi rurale, una în nord, în Maramureş, aproape de originile paterne, şi cealaltă, Vărădia, în sud-vest, nu departe de Dunăre, de Serbia, de Vârşeţ, lângă oraşul Oraviţa, pe vremea aceea capitală de judeţ şi doar la câţiva kilometri peste nou-trasata graniţă după primul război mondial de satul Kudritz, unde, cum spuneam, ţinea tot prăvălie bunica mea, Omama. Scriitorul, romancierul care sunt, a tras multe foloase şi mai ales a cules şi a trăit acolo, între ţăranii nemţi, şvabi, din satul Kudritz sau între românii, valahii, din Vărădia, acele unice „experienţe”, trăiri, adevărate şocuri pentru o conştiinţă vie, imatură, în puternică şi aproape explozivă formare ce ţin de imponderabil, dar care lasă amprente adânci în inconştient şi mai ales în ceea ce numim subconştient. (Vezi capitolul al treilea al romanului meu de tinereţe În absenţa stăpânilor, ce tratează, absolut episodic, experienţele copilului Herbert sub titlul „Oglinzile carnivore”.)

În acest fel am nu numai amintiri despre satul românesc, dar şi despre cel şvăbesc şi păstrez încă, din fericire, o foarte proaspătă amprentă, „imagine”, dar şi miros, peisaj, costume, porturi, vorbe, „limbi”, figuri, personaje, ritualuri, munci în comun la câmp, la sălaşuri, cabane de lemn lângă „hotar”, lângă mai mult sau mai puţin îndepărtatele pământuri şi unde ţăranii îşi ţin uneltele şi vara, când trebuie să te prindă răsăritul soarelui deja „asudat de muncă”, loc de dormit pentru întreaga familie, o „amprentă”, o „formă esenţială”, aproape o matrice pentru ceea ce ulterior urma să aflu din literatură despre sat. Ca şi o nedisimulată şi mereu vie simpatie, interes, aproape complicitate ideatică pentru „gândirişti”, pentru un Nichifor Crainic şi Lucian Blaga, dar şi pentru atâţia alţii, mari scriitori ai neamului meu în modernitate, care au adus elogii „satului românesc”. Iar celor care îndrăznesc apostrofe sau sarcasme la adresa acestor titani ai scrisului le păstrez un dispreţ calm şi o umană duioşie faţă de prostia arogantă.

Satul, cred eu, este într-adevăr o matrice reală, „fixă”, în ciuda atâtor transformări ale civilizaţiilor europene; un cristal, un principiu al oricărei întemeieri. Ca să fiu bine înţeles, voi afirma aici, în acest text oarecum testamentar, că şcolarul, tânărul şi apoi maturul individ care am fost, ca să înţeleg bine unul din conceptele, din „cristalele”, din „nodulii” esenţiali ai civilizaţiei şi culturii vechi greceşti, fondatoare a spiritului european, de ceea ce s-a numit polisul grecesc, centru fix şi tiranic al întregului cosmos antic grecesc, eu m-am apropiat, am încercat să „înţeleg” ajutându-mă, da, sprijinindu-mă în nu puţine momente de derută şi confuzie a înţelegerii şi a conceptelor auguste, academice, pe acele urme vii, nestinse, pâlpâinde în acele culoare ale memoriei pe care le numim subconştient sau pur şi simplu vise, pe care le păstram din copilărie, din satul pe care l-am trăit eu însumi; şi, ca o ciudată premoniţie pentru statutul meu civic ulterior – acolo, eu eram mereu neamţul, nemţoniul în satul Vărădia şi valahul în satul şvăbesc, de mari viticultori, Kudritz. Da, satul românesc, ca un polis al locului oarecum etern şi magic al nostru, la nord de Dunăre şi lângă coroana Carpaţilor, iar dacă Blaga afirmă „că veşnicia s-a născut la sat” sau „cocoşi apocaliptici (ce) tot strigă, tot strigă din sate”, eu o înţeleg şi „o trăiesc” aidoma şi mai mult decât fermecat, profund, adânc convins că acest loc se află într-o unduire fizică, dar şi „amprentală”, una în care măsura, proporţionalitatea între extreme, susul şi josul, fierbintele şi recele, fluidul şi densul nu erau niciodată discordante. Nu erau prăpăstioase sau sublime, după un sens pe care îl acord eu însumi în textele mele categoriei estetice de sublim.

Aceeaşi „măsură în lucruri” înainte de Blaga, în legătură cu teoria sa a spaţiului mioritic, am găsit-o într-o speculaţie a filozofului francez Hippolyte Taine, care deduce spiritul calm, măsurat, opus extremelor extravagante şi profund dăunătoare ale altor civilizaţii, cel al Grecilor antici, poate în primul rând din „aşezarea lor în relief”. Faptul că munţii lor, Olimpul şi Parnasul, nu ne înfricoşează cu înălţimi teribile, „sublime”, şi nici văile lor nu ascund crevase şi prăpăstii insondabile, faptul că întreg acest relief al Peloponezului ne arată o reală, cuminte şi pilduitoare armonie.

Sigur, nu am să urmăresc până la capăt ideologia gândiriştilor despre satul românesc, citadelă nu numai a istoriei, dar şi singurul capabil de a păstra şi susţine neştirbite valorile neamului. Satul etern! A dispărut şi polisul grecilor antici, se va transforma şi acel „sat românesc” despre care au vorbit şi pe care l-au cântat atâţia scriitori ce ne-au precedat şi ne-au fost modele. Dar... ca şi la Grecii de azi – ca şi la acei europeni care vor să-şi înţeleagă nu numai conceptele, dar şi modul lor, al nostru de a gândi, în strictă diferenţă cu cel sublim asiatic, de exmplu –, modul, capacitatea elementară, psihică şi, aş zice, aproape senzitivă de înţelegere a ceea ce numim cultură sau idee, imaginea, modelul satului românesc sau nu, va trebuie să ne şi să le rămâie vie.

Da, un tipar a rămas pentru adultul care sunt satul fix al copilăriei mele, unul din acele reale, dar puţine, „zgârcite” tipare fixe şi profund modelatoare nu numai pentru ceea ce suntem, în fiinţa noastră cugetătoare şi morală, dar şi pentru ceea ce încercăm să înţelegem. Poate chiar şi pentru destinul nostru, dacă credem în această „realitate”, în această „nevoie”. Nu rareori şi uneori chiar şi în momente de confuzie existenţială mă întorc la „el”, apelez la „el”, la imaginea, imaginile, figurile, întâmplările disparate, clădirile, animalele, câmpurile, apele şi nu puţinele descoperiri, uimiri ale minţii, ca şi neuitatele eşecuri, prieteniile de-o vară sau umilinţele pudrate aproape toate de acel zumzăit enorm al secolului trecut. Da, acolo, afund în timp, dar nemişcat, mă aflu eu însumi, cel „trădat” apoi de alte şi alte locuri sau împrejurimi, dar nici una, în ciuda diversităţilor şi marii lor bogăţii de forme, nu le-a întrecut pe cele „recoltate”, părea în treacăt, acolo de un imatur copil, supus atâtor forţe şi autorităţi ce-l depăşeau şi-l înfricau nu rareori şi cu o putere, cu o brutalitate de neînţeles – în primul rând din vina sa! Şi a unei sensibilităţi, a unei reactivităţi psihice, emotive, desigur, nemăsurate, mereu mişcătoare, calitate, poate, dar şi „pavăză spartă”, scut rupt şi trădător, armă adesea în mâna nu puţinor trecători „indiferenţi”.

4

Da, era vremea războiului! L-am simţit mai bine în Kudritz, satul german, unde i-am observat pe unii tineri, adolescenţi sau nu, în haine militare, la unii, impresionant pentru mine şi imaginaţia mea fluturândă, pe epoleţi, acel cap de mort al S.S. În Vărădia nu era război, dar, dacă aş fi fost mai atent la cele ce vorbeau adulţii din preajmă, probabi că l-aş fi simţit şi acolo. Era mereu vară în acele sate ale vacanţei, ale fugii, ale despărţirii de Tatăl, uneori chiar luni la rând, un bărbat tânăr, autoritar şi dominant chiar când zâmbea, care vorbea româneşte şi adesea eu trebuia să-mi traduc iute şi corect în cap limba germană pe care o vorbeam şi o citeam împreună cu cele două bunici. La Vărădie am început cu adevărat să citesc, în ambele limbi, acolo, în acei ani a apărut şi a pus stăpânire pe mine demonul lecturii. De pe la şase-şapte ani, cursivitatea mea în lectură era deja rapidă, ca şi azi, aproape, şi în orice casă intram fugeam de adulţii cam zgomotoşi şi excesiv de sarcastici şi căutam, prin dulapuri sau colţuri ascunse, cărţi. Mă aşezam atunci pe jos, undeva, ascuns de o mobilă, şi mă afundam în litere ca într-o apă.

La Vărădie căutam avid cărţi şi în casele tinerilor ţărani cu care eram prieten, cu Tomiţă sau cu Valer Iorga, şi care uneori mă luau la câmp, la porumb sau la plug, la vie. Găseam în casele lor volume disparate, hărtănite, în formatul acela cunoscut de in folio, serii de aventuri sau din colecţia „Amante celebre”, editura Ig. Hertz, Jockey Club, „Aventurile submarinului Dox”, romane chiar, adesea fără început sau cu capitole întregi lipsă, dar mereu primitoare, fierbinţi şi aproape asfixiante pentru spiritul meu care... nu, nu voia să fugă, ci era avid de ceea ce mai târziu am numit exotic. O altă lume, alte proporţii şi alte, ciudate relaţii între adulţi – azi le-aş numi crispate, factice şi lipsite de ceea ce numim idei, dar atunci eroii mei de hârtie erau primii semi-marţieni care poposiseră pe Terra! Jungla enorm de verde şi stufoasă, iar eu aveam voie şi trebuia să-mi imaginez totul, frunzele lungi, lanceolate, arborii înalţi, ameţitori, ţipetele atâtor animale şi fantasticele surprize, uneori mortale, ce se întâmplau acolo, la tropice, întinderea unui ocean care, evident, făcea necontenit valuri de hârtie poroasă, de proastă calitate, moravuri şi siluete iuţii, cafenii, ca şi o enormă capacitate a tuturor de a lua în stăpânire şi de a modela, adesea, lumea. În lumea acestor cărţulii se aflau şi se perindau sumedenie de fapte şi de eroi, peisaje ample şi fantastic, dureros de diverse şi de colorate, pe care în bună parte eu trebuia să le inventez şi să le desăvârşesc singur, ghemuit peste file, lipseau însă şi multe lucruri care au năpădit asupra mea abia peste câţiva ani, când am intrat, şovăitor şi extrem, dizgraţios de stângaci în aşa-zisa lume reală: lipsea moartea, acea moarte cu faţa ei glacială, de gheaţă şi hâdă, lipseau amintirile eroilor, adică trecutul lor, sau el defila doar în câteva fraze ce azi mi-ar apărea anoste, „detracat” cum sunt azi de atâtea pagini sofisticate ale unor autori pedanţi şi sofisticaţi la extrem; existau însă acele relaţii „sportive”, fără poză, o psihologie a eroilor mereu ancorată în prezent, iar acel prezent al lor era veşnic transparent, tonic şi decisiv, chiar şi mârşăviile unora dintre eroi îmi păreau amuzante, deoarece provocau la dispute eroice şi aveau o coloratură clar infantilă. Abia mai târziu, în cărţile „adevărate”, mi-am dat cu adevărat cont de formidabila şi infinita capacitate a ticăloşilor, sadicilor, intriganţilor de geniu şi a nebunilor sociali de a inventa răul. De infernul posibil de care ne împiedicăm la tot pasul, care curge în pâlnia primitoare şi naivă a existenţei noastre zilnice, dar uneori se strecoară şi în istorie şi în judecăţile „logice” şi apodictice ale unor stăpâni ai lumii!

Dar e adevărat că tot în satul Vărădia am dat peste o adevărată bibliotecă a notarului Paul Nica, ce era prieten cu bunicii mei. Romane, romane adevărate, cărţi de aventuri şi de călătorii, de memorii sau cugetări, atlase şi albume de artă, pe scurt, inventarul succint şi cumva paradigmatic a ceea ce urma să mă aştepte mai târziu, mai ştii, poate chiar vocaţia mea! O promisiune de „univers”, o ispită amplă ce strălucea ca un demon amabil din mii de solzi sclipitori, mai mult chiar: o nălucire, o fantasmă a unei alte realităţi, una pe care, azi, încă, o consider singura reală. Alături de „celelalte două”, visul şi arta! Reală deoarece conţine, pentru a vorbi pe scurt, două elemente esenţiale, incondiţionale: unitate şi semnificaţie. Viaţa, ceea ce numim astfel, o spuneam mai sus, este o înlănţuire sau juxtapozare, alăturare nu rareori întâmpătoare, atroce aleatorie a unor fapte, evenimente pe care noi şi cei din jurul nostru le manipulăm după bunul-plac, experienţă şi capacitate intelectuală. Fapte şi întâmplări care la rândul lor se schimbă ciudat, oarecum hazardat, aşa cum cad bucăţelele de sticlă colorată într-un tub de caleidoscop, şi depind în aşa-zisa lor „semnificaţie” de prezentul când s-au comis sau au fost remarcate, când de timp, de ceea ce numim amintire, deci de o altă aşezare şi interpretare nu rareori siluită a lor, sau de ceea ce numim istorie, marea istorie cu „farsa” ei cu tot; când de interesele afunde sau nu, aceleaşi sau altele, cu totul altele, ale celui ce le-a trăit şi de care el însuşi nu e totdeauna foarte lucid. Sau de firea, de temperamentul său; nu rareori de poziţia sa socială, de contul său în bancă, de buna sau de reaua sa digestie, de cei pe care îi are în subordine sau de şefii de care trebuie să asculte.

În viaţă, în viaţă şi din viaţa adevărată la sfârşit nu rămâne decât scheletul, dar şi acesta incomplet, disparat, aşa cum sunt găsite rămăşiţele osoase ale unui individ dispărut cu ani în urmă şi căruia trebuie să i se ia mulajul dentar pentru a-l putea, cât de cât, identifica. Scheletul, adică faptele mari, „grosolane”, cele pe care le împărţim cu milioane şi în al căror talaz enorm ne pierdem definitiv acele umbre şi aproape invizibile „fire de praf”, pete şi iuţi sclipiri de lumină ideatică ce, se zice, au fost „personalitatea” noastră, unică şi misterioasă. Soarta, destinul nostru arogant, se topeşte şi dispare cu o iuţeală cosmică.

5

Dar... despre a cui copilărie înşir eu aici? A „mea”, s-ar zice, însă, la urma urmei, aş avea eu acest drept? Ce legături intime, organice mai pot eu pretinde a avea cu acel copil, brun, slab, zăpăcit până la dezgust de fenomenele absurde şi adesea brutale care îl înconjurau fără încetare, dar şi de vuietul confuz şi uneori strident, de pulsiunile care urcau şi coborau fără încetare în cutia îngustă a trupului său şi adesea se loveau de coastele sale – fizice sau fantomatice –, de închisorile în care trăia, ispitele false, de eşecurile sale continue, de marile dezamăgiri ce durau o noapte, ca şi de unele revelaţii ce s-au dovedit apoi reale, mai mult decât interesante, însă, e drept, mult timp după ce acel copil şi aşa-zisele sale drepturi de a fi sau de a muri vor dispărea; el a murit într-adevăr, s-a pierdut, s-a făcut cumva nevăzut; ca un fel de fum, de fuior al unui foc nezărit de nimeni şi care arde undeva într-o pădurice, poate luminiş, şi căruia îi spunem, cu o aroganţă ce nu ne miră, pur şi simplu, viaţă.

Ce interesant, mie, celui de azi sau celui ce am fost cu un deceniu sau două în urmă, mie, nouă nu ne este dor de acea... fantoşă oarecum familiară; cine are îndrăzneala să afirme că stafiile ne vin doar din lumea celor care nu mai sunt? Şi-apoi, da, dacă e adevărat, lumea aceasta este cu mult mai bogată, mai intempestivă, mai vicleană şi mai prezentă – în sensul autorităţii! – decât vrem noi s-o credem. În orice caz, nu este cu siguranţă limitată doar de zidul de var al unui cimitir!

Şi-acum sunt obligat a face o confesiune: puţini, foarte puţini oameni, lucruri sau autorităţi produc asupra mea aerul şi impresia aproape paralizantă de zăpăceală, de un fel de spaimă admirativă, de un respect învecinat cu adoraţia de tip religios ca „stafia” aşa-zisei mele copilării. De pură şi continuă zăpăceală, de parcă m-aş afla în faţa unei autorităţi care nu vrea să-şi devoaleze nu numai secretul, dar nici „fiinţa” sau vrerea, porunca! A, ar fi foarte simplu, comod şi cumva laş să spun că „acela”, copilul care părea că seamănă „aceluia” ce nu puţini mă încredinţează că aş fi fost eu, era „un altul”! (Acel „le moi c’est un autre” al unui cunoscut francez.) Dar dacă acea fiinţă, care se pare că a existat, a avut totuşi anumite „legături”, afinităţi, mai ştii, poate chiar anumite complicităţi cu cel care se pare că sunt eu, azi, dacă el, acea măruntă şi firavă gânganie umană, turtită şi dată la o parte cu neglijenţă de marile trupuri şi „evenimente” ale acelui timp, până la limita nefiinţei, dacă „apariţia” aceea ştia totul?! Dacă nu cumva, în loc să ne închinăm şi să dăm absolută crezare adultului sau acelui înţelept care calcă demn şi respectat pe ultimele dale de marmură ale existenţei, ar trebui să... ne închinăm lui? Iar dacă avem curajul să o facem, da, însă cu o infinită discreţie, zeii, cu osebire cei ne-întronaţi, alţii, cu siguranţă, decât cei vopsiţi şi înghiontiţi, sufocaţi de respiraţiile a milioane de adoratori distraţi şi nevrednici, da, aceştia, în candoarea lor infinită, se vor speria şi se vor schimba iute în altceva, aşa cum tresare şi dispare un gând mare pentru care nu eram pregătiţi, pentru care nu eram poate nici născuţi, da, ei uneori tremură şi fug, dispar în fiinţa lor ca o briză uşoară pe care abia se clatină aripile unei păsări.

Şi-acum încă o confesiune: da, e adevărat şi nimeni din preajma mea n-a bănuit vreodată, în unele momente ale mele, de zi sau de noapte, când fug de ceva, când sunt laş şi nedemn de propriile mele fraze, când am trădat, deşi cel sau cea pe care i-am părăsit atât de ignobil încă nu au aflat, îmi ignoră scelerateţa; când scâncesc ca un prunc prost înfăşat şi nedezmierdat, când mă izbesc ca un prost, ca un prost veritabil, de zidurile mişcătoare şi scârţâinde ca la un cutremur ale fiinţei mele interioare – sau în ceea ce-mi figurez eu, în aroganţa mea instalată demult, de a fi „fiinţa mea interioară”! Când îmi pare că mă dezmembrez şi nici suicidul nu mi se pare o „rezolvare practică”, da, atunci mă aplec uşor şi mă închin lui, iar dacă mai păstrez cumva un rest de insolenţă din viaţa mea „anterioară”, adică din cea cu un ceas, o zi sau o lună de dinaintea cutremurului meu interior, atunci încerc să-l înţeleg. Iar dacă zeii sau norocul meu strict privat mă ajută, îmi dau minte, nu încerc nici măcar aceasta, ci, recules cu adevărat, înfrângându-mi atât cât e posibil pentru un uman ultimele resturi de vanitate, mă aşez încet la poalele „lui”, ca un covor fin, mătăsos, ca să nu disturb acele furtuni melodice de protoni ce se înfăşoară în jurul său, şi încerc, dacă pot, să-l privesc. Da, doar să-l privesc, dacă privirea mea e suficient de rezistentă, de încercată, de clară pentru a-i întâlni fiinţa.

Se spune în scripturi că legiunile îngereşti cele mai apropiate de tronul ultim, tronarii, sunt dotaţi cu trei perechi de aripi pentru a se apăra de lumina, de fiinţa Lui, de existenţa, de posibilitatea Sa de necuprins. Nu, nu în acest fel mă apropii eu de acea „fantomă” sau ce-o fi în momentele mele de pierdere sau, mai ştii, de odihnă a eului, de adevăr! Şi nici măcar cu reculegere, ca faţă de o divinitate acceptată; în nici un caz cu ideea sau pretenţia de a „înţelege” cât de cât ceva, chiar dacă mi-ar spune cineva sau mi-aş imagina eu însumi, pretenţios cum am fost mereu, că acel „ceva” face sau a făcut parte din mine. Nu, cu siguraţă nu, în faţa unei asemenea viziuni şi mai ales într-un asemenea moment de maximă sinceritate – şi aici, acest substantiv abstract îşi găseşte în fine locul! –, orice, afară de simpla şi susţinuta, curajoasa contemplare, este nelalocul lui, o simplă şi ruşinoasă pierzanie. Un eşec.

Adeseori nu m-am putut împiedica să-mi compar propria copilărie, dar şi copilăria luată în general, să spunem cu copilăria omenirii, ceea ce numim astfel; la o simplă perspectivă de sus şi globală asupra primelor imperii cunoscute, babiloniene şi egiptene, cele aflate mai aproape de matricea noastră europeană, descoperim un taifun de barbarii, de violenţe umane şi norme absurde, dar, mai ştii, la o privire mai calmă observăm şi unele indicii premonitorii. Într-unul din romanele mele din perioada comunistă, Don Juan, îndrăzneam un fel de grafic sumar al evoluţiei rasei şi conştiinţei umane şi plecam în primul timp cu îndrăzneaţa, absolut instinctiva idee că la „început” s-ar fi intuit „totul”, s-ar fi „ştiut totul”. Apoi specia, rasa, în eforturile ei de a se mişca, de a supravieţui şi de a ameliora capacitatea ei de luptă, de rezistenţă în faţa naturii teribile şi a forţelor vii din jur, neîndurătoare, a căzut, a pornit de foarte de jos, urcând apoi cu secolele, cu mileniile pe treptele pe care le ştim. Iar când îi contemplăm azi pe primii mari profeţi sau înţelepţi ai Antichităţii adânci, înecate în timp, un Abraham, secolul al XIX-lea î.Chr., sau pe „divinii” presocratici, Thales, Heraclit, Parmenide, Pitagora, secolul al VI-lea î.Chr., vom cădea într-adevăr pe gânduri. Abraham, căruia Th. Mann îi dedică un capitol esenţial în romanul său Iosif şi fraţii săi, Abraham care ne împinge şi azi la o visare creativă, ca şi la o anume laborioasă luciditate, el este, poate – o spun eu! –, vârful prim şi ameţitor al unei profunde, unice lucidităţi profetice atunci când, în puternică, stridentă discordanţă cu populaţiile amestecate din jur, semite, arameice, babiloniene etc. şi care-şi respectau şi se închinau cu sfinţenie idolilor lor numeroşi şi pestriţi, de bronz sau teracotă, acest păstor seminomad anunţă cumva ca un fel de nebun, de rătăcit, că l-a întâlnit şi s-a închinat unui Nou, singurului şi unicului Zeu, căruia i s-a supus total şi cu care a încheiat şi un legământ. Un Zeu „de aer”, nevăzut şi care-şi face simţită, auzită doar vocea când porunceşte, o abstractitate absolută ce are pretenţia nu numai de a figura alături de ceilalţi Zei ai numeroaselor popoare şi seminţii din jur, dar are şi pretenţia de a fi Unicul. Cerând cu o voce tunătoare sumisiune absolută, iar Abraham îl ascultă până în crima cea mai absurdă, mai reprobabilă, uciderea propriului, unicului fiu, Isaac! Viziunea şi credinţa unui păstor care, trăitor în sudul Mesopotamiei cu vreo patru milenii în urmă, este nu numai primul mare vizionar al marilor prejudecăţi ale civilizaţiei umane, europene, dar are şi „mintea” – sau, cu expresia lui Nietzsche, „moralitatea”, die moralität, adică posedând „curajul moral” – de a îndrăzni să creadă până la capătul fiinţei şi al gândului. Poate şi al necesităţii! Nimeni dintre cei care au populat apoi, în mileniile ce s-au scurs după Abraham, nu a posedat, după credinţa mea, o atât de uluitoare capacitate de a simţi şi celebra, de a urma întru totul, până la anularea celor mai profunde instincte ale supravieţuirii, Abstractul, forma goală, autoritară în extrem şi capabilă apoi să fundamenteze milenii de credinţă şi norme din care s-a născut civilizaţia planetei. Căderile oamenilor apoi, ale umanităţii, în repetate rânduri în istorie, în politeism nu s-au lăsat aşteptate şi poate prima şi cea mai spectaculoasă ţine de revolta lui Aaron, fratele lui Moise, care, profitând de îndelungata sa absenţă în căutarea acelui Zeu nevăzut printre stâncile şi ceţurile muntelui Sinai, a propus masei de oameni zăpăciţi şi, în fapt, increduli, ca orice făptură de „bun-simţ”, o „religie”, un crez mai aproape de înţelesul oricărei fiinţe umane, Zeul, Viţelul de Aur, materialitatea cea mai sclipitoare şi mai perenă. Iar noi, într-adevăr, dacă cercetăm mai calm şi mai îndeaproape ultimele secole ale modernităţii europene şi nu numai, nu vom descoperi oare încă o dată această „cădere în politeism”, în „logica” şi în „materialitatea simţurilor” celor mai concludente, mai convingătoare argumente de negare şi chiar de ridiculizare a Abstractului, a „idealismului” platonian sau altul, şi de iute prosternare în faţa a ceea ce este indiscutabil mai vizibil, mai conform experienţei zilnice şi simţurilor, ceva „acceptabil” şi lipsit, „în fine”, de aura aceea ameninţătoare nu numai a Zeului gol, de aer, nevăzut, dar şi de pretenţia lui tiranică de a fi la începuturile fiinţei şi a lumii? Abstractul tiranic şi călăuzitor prin secole al lui Abraham, ca şi al succesorilor săi, dar şi al milioanelor şi milioanelor din lungul şi întortocheatul cortegiu al umanităţii a devenit pur şi simplu o prejudecată, aproape o superstiţie, şi o bună parte a omenirii, stăpână pe atâtea mijloace tehnice de-o uluitoare eficacitate în zonele cercetării şi stăpânirii mediului, ca şi ale forţelor naturale, s-a trezit în fine „eliberată” de acea Frică mare, extrem autoritară şi ireductibilă, care a înălţat atâtea altare şi a făcut să izbucnească atâtea măceluri armate, ce a pictat atâţia pereţi ai unor catedrale mirifice ce sună şi azi din trâmbiţele lor de aur şi care, în mod ciudat, ne-a întărit în numeroasele momente ale pierderii şi deznădejdii de sine.

6

Ce-a de-a doua parte a copilăriei mele, pubertatea, şi-apoi adolescenţa s-au petrecut în Banat, pe malul Timişului, în oraşul Lugoj, pe care râul, străjuit de un vechi pod de fier, îl împarte în două: cel german şi cel românesc. Toate aceste „etape”, vârste sau zodii, cum ar zice un poet, sau „trăiri violente” banale în succesiunea lor, dar pline de un fel de „neprevăzut” ce-i dă întregii copilării şi apoi adolescenţei acea undă de mister sau, dacă vreţi, iz de aventură. Rapidele transformări biologice, psihice, limitele de care se loveşte puberul, autoritare la început – vorbim doar de autoritatea parentală şi apoi de cea pedagogică –, starea sa oarecum privilegiată, deoarece e apărat de aceeaşi autoritate care uneori sau doar pe unii pare a-i sufoca atunci când, cu un fel de disperare mai mult comică, visează ceva fără nume; apoi bolile care apar, accidentele şi marile descoperiri: muzica, artele, sportul şi prostia umană. Diferenţele, uneori stridente, alteori ridicole între indivizi penibil de asemănători. Trecutul – cel al familiei, apoi cel al continentului. Poate al umanităţii. Un timp absolut neverosimil deoarece el nu pare a semăna, a se articula sau a rezona măcar cu prezentul mişcător, colorat, uneori ascuţit, alteori previzibil până la greaţă, în care se mişcă adolescentul. Dar autorităţile, parentale şi pedagogice, uneori şi cele bisericeşti, te obligă aproape să „accepţi”, să crezi şi în trecutul altora, al „unora” dintre cei care se spune că au fost şi au lăsat urme demne de a fi cercetate. Ba, mai ştii, poate şi imitate!

Trebuia apoi să înţelegem! Ce anume, la vârsta aceea, nu ni se spunea cu claritate. Mai târziu vom afla că nici chiar acest exerciţiu sau efort al înţelegerii nu e tuturor foarte clar. Iar faptul în sine că trebuie să „înţelegem” că avem obligaţia să ne asumăm cumva acel „timp” al unor fiinţe care au dispărut de mult şi sunt adesea extrem de dificil de imaginat ni-l face greu digerabil – care, orice am spune, prinde în timpul vieţii noastre diferite şi uneori contrastante valori. Şi din pricina acestui efort de înţelegere, de asumare şi pe care unii dintre noi îl transformă nu rareori într-un fel de „garanţie a valorilor”, poate chiar de crez, ne creăm nu puţine adversităţi.

Ultimul lucru pe care l-am făcut în lunga, întortocheata, cu siguranţă labirintica şi nesfârşita, încăpăţânata, indomptabila mea tinereţe a fost să mă înţeleg pe mine. Mai târziu am priceput că nu am avut cine ştie ce să înţeleg, deoarece nu existam pur şi simplu. Eram o carcasă, aproape un obiect, dizgraţios cel mai adesea şi binişor nefolositor, „fiinţă” de care nu puţini, adulţi sau nu, se împiedicau la propriu, nereuşind toţi să-şi ascundă o reacţie de iritare sau de vagă stupefacţie. Încă nu împlinisem cincisprezece ani şi ajunsesem să trăiesc şi ciudatul sentiment de a fi, de a te simţi dominat. Şi nu numai de adulţii „uriaşi” şi „grosolani” din jur, actori gălăgioşi ai unor postúri şi roluri care mă speriau, mă izbeau cumva prin ascuţita lor „realitate”, dar mă şi atrăgeau cu forţă adesea – ci şi de unii tinerei de vârsta mea. Poate, mai ştii, de la acele prime stări, exerciţii, experimente de dominare şi care, la prima aparenţă, puteau trăda mai degrabă sumisiune sau instinct al umilinţei, mi-au venit, s-au născut în mine poate primele semne extrem de anemice a ceea ce numim Eul. Mai târziu, oho, mult mai târziu, am trăit, pe dos, o hipertrofiere a... aceluiaşi eu?! Un balans cel puţin dureros, dacă nu aiuritor pur şi simplu... Un lung deceniu însă, cel al nesfârşitei şi greu suportabilei mele tinereţi, nu am fost mai mult decât un fel de „obiect însufleţit”. Şi exagerez foarte puţin! Nu puţini dintre cei ce mi se păreau interesanţi se depărtau de mine, deşi mie mi se părea că mă deschideam cu tot ce aveam mai bun, iar ceea ce era mai neplăcut era faptul că nu toţi cei care „mă părăseau” reuşeau să-şi ascundă insatisfacţia, iritarea, poate chiar dezgustul. Sau râsul! La douăzeci şi ceva de ani, încercând, în anii cincizeci, să pătrund în stricta şi, în vremea aceea, ameninţătoarea lume literară, G.H., o tânără scriitoare de succes, frumoasă, cultă, autoare a unui volumaş despre J.-P. Sartre, un nume ce făcea furori pe întregul continent, după câteva fraze schimbate cu mine, ştiindu-mă de pe culoarele Gazetei liteare, pe unde mă învârteam neinvitat şi unde persoana de care vorbesc era foarte curtată, m-a întrebat, cu o anume amabilitate şi fără nici o legătură cu cele ce vorbeam, cu o bruscheţe neaşteptată:

— Dumneata îţi dai seama că... eşti puţin arierat?!

După vreun deceniu de la această paralizantă întrebare şi care, evident, era mai mult sau mai puţin de atât, ridicolul sau fantasticul realităţii sociale face ca aceeaşi persoană să scrie un amplu studiu despre un roman al meu, prost înţeles şi chiar criticat aspru în epocă de aceleaşi oficialităţi care se închinaseră şi o susţinuseră pe sus-numita şi drăgălaşa persoană. Dar... epitetul, se înţelege, mi-a rămas agăţat în creier ani mulţi şi, dacă la început m-a făcut să surâd, plin de sine cum sunt mai toţi post-adolescenţii, mai apoi însă şi tocmai când am început să colectez primele semne clare ale „înzestrării” mele specifice, literare, acest cuvânt-ghilotină mi-a retezat în nu puţine nopţi sau ceasuri încrederea deplină în acel echilibru agresiv pe care trebuie să-l aibă orice creator aflat la începuturi, în lupta sa cu socialul, totdeauna aspru, obtuz şi vitreg faţă de prea marile noutăţi într-o materie majoră şi acceptată, aşa-zisele „idei originale”, faţă de persoanele care le afirmă, ca şi în lupta sa cu sinele; nu rareori el însuşi trădător, fugind la „inamic”. Şi, înzestrat sau acaparat uneori de „maniile mele inofensive”, mai târziu, aproape de anii senectuţii, ca într-un joc, am început să-i dau dreptate acelei scriitoare, contemplându-mi de la marea înălţime a vârstei şerpuitoarea şi sterila tinereţe, întârzierea ce atunci, în nu puţine ceasuri şi zile, mi se părea fatală în acte şi decizii faţă de „norma curentă”, dar şi, fapt curios şi teribil de alarmant, întârzierea de a înţelege; ceea ce trebuia să înţeleg dacă aş fi avut dreptul la un destin social firesc, iar această încăpăţânare, acest refuz de a „înţelege” mă urmăreşte până azi. Refuzam să înţeleg şi să adopt măsurile necesare nu numai la adaptările minime, „obligatorii” sociale şi relaţionale cu cei din jur şi mai ales cu cei care „contau” şi mă interesau, dar refuzam în bloc secolul, marile taifunuri ale istoriei prezentului văzute sau acceptate de mulţi inşi „stimabili” drept succese şi cotituri ale destinului şi mă afundam cu o lăcomie de nedescris şi cu o senzualitate aparte nu numai în lumile ficţionale, în istorie şi în romane, dar şi în trecut. Aproape de treizeci de ani aveam încă ticuri intelectuale şi judecăţi de valoare ale unui băieţel de paisprezece, textele mele se ilustrau printr-o plată mediocritate, păream absolut incapabil de ceea ce se cheamă evoluţie, generaţia mea biologică mi-o luase mult înainte, mă asigurau puţinii binevoitori care mai întârziau lângă mine şi „ratarea” mea (de atunci!) nu ar fi prea importantă dacă ea nu l-ar fi afectat adânc, aş putea zice violent, pe tatăl meu. Transformându-l aproape într-un duşman. Despre asta însă ceva mai încolo...

Şcoala primară am urmat-o într-o clădire oarecare ce se putea confunda cu o casă oarecare, un parter cu câteva săli şi cu puţini elevi, asistaţi şi îndrumaţi de două sau trei învăţătoare. Se chema „Şcoala primară de aplicaţie” şi era într-adevăr terenul de aplicaţie pedagogică al elevelor de la marea Şcoală pedagogică de opt clase din apropiere, ce producea pe bandă, cum se spune, învăţătoare pentru sate şi oraşe. Cam pe la orele amiezii ne apăreau în clasă pubere, dacă nu chiar adolescente în uniforme albastre şi fiecare dintre noi, cei care aveam între şase şi unsprezece ani, era gratificat cu una dintre aceste apariţii încântătoare, pentru gustul meu de atunci. „Domnişoara mea”, deoarece purta acest titlu, se numea domnişoara Şchiopescu, o fiinţă nu înaltă, dar extrem de „simpatică”, blondă, se aşeza lângă mine în bancă, mereu surâzătoare, uşor parfumată, dăruindu-mi creioane colorate şi cărţi, aproape năucitoare pentru timidul incurabil, tinerelul cu mult prea subţire, negricios, ce eram şi care era trimis în timpul orelor de studiu la o policlinică, zilnic, cu o fiolă mare de calciu în mână, să i se facă o injecţie deoarece părinţii se temeau de boli grave, mai ales de ftizie, care făcuse ravagii în familia germană. Teama de o boală fatală i-a făcut pe părinţii mei să mă facă să repet a doua oară clasa a patra, ultima din ciclul primar, după care mă aştepta liceul, deşi, ţin minte, o absolvisem cu media 9,26.

De cursul primar şi de domnişoara Mia Pop, pe care o cunoscusem încă din Nord, din comuna Recea, şi care se refugiase odată cu noi şi cu mii de ardeleni, mă leagă o amintire care unora le va părea spectaculoasă. La sfârşitul cursului de patru clase, în acei ani, anii patruzeci, în învăţământ se prescria un fel de fişă psihologică ce atesta însuşirile elevului, preferinţele sale pentru o profesiune ulterioară, în viaţă, dar şi cele ale părinţilor şi ale educatorului. În această fişă, pe care cred că o mai am pe undeva în hârtii şi pe care am arătat-o ca pretext de amuzament unor amici, mai târziu, se specifica „inginer, medic” ca preferinţe ale părinţilor, preot, preot-misionar ca recomandare a educatoarei, dar particularitatea, dacă vreţi, în această filă erau caracteristicile psihologice. Mi se descoperea un spirit ascuţit, viu, violent. Şi în completare – calităţi literare excepţionale. Iar între paranteze era notat cuvântul „geniu”!

Îi asigur pe lectorii mei că întreagă această fişă era nu numai banală, dar şi falsă; completată, e drept, de o „mică învăţătoare” dintr-un orăşel oarecare, dar „întâmplarea” a făcut ca domnişoara Mia Pop să fie şi sora unui ilustru lingvist român, Sever Pop, cel care, împreună cu Sextil Puşcariu, la Cluj, a pus bazele unui extrem de prestigios institut de lingvistică al Academiei, institut ce funcţionează şi azi şi unde cei doi savanţi au editat marile atlase lingvistice ale limbii române, performanţă unică în acele vremi, nu numai pe solul nostru. Sever Pop a fugit după război de molima comunistă şi a activat până la moarte la Universitatea din Louvain.

Spun că era falsă acea „judecată de valoare” a primei mele educatoare deoarece toate textele mele din anii tinereţii, până hăt, spre treizeci, erau indubitabil oarecare, plate, nu lipsite de acele pretenţii ridicole, rareori amuzante, pe care le „emană” mii şi milioane de texte ale tuturor veleitarilor şi impostorilor interesaţi de o carieră în literatură. Târziu, scriitor fiind şi deja „publicat”, când am dat nas cu textele de tinereţe ale lui Mircea Ivănescu sau jurnalul lui Radu Petrescu, notate la douăzeci şi ceva de ani, texte de o rară şi vie acuitate şi originalitate literară, înţesate de referiri culturale de prim ordin, am fost, se înţelege, intim şi profund jenat de propria-mi plată, banală, dulceagă şi ridicolă fără voie înzestrare post-adolescentină. Am avut şi am încă, în tot lungul carierei mele literare, nu dispreţ, dar oricum neîncredere faţă de ceea ce numim precocitate în literatură, în creaţia literară. Or, tânăra literatură română nu este în nici un fel săracă în astfel de „exemplare”, în astfel de „tipare de creatori”; ba, în plus, critica şi gustul public se inflamează uşor atunci când se semnalează la noi un ins care dă semne de maturitate creatoare, zise excepţionale, cu mult înainte ca vârsta şi experienţa să i-o permită. Sau să i-o „explice”, s-o determine. Ultimul şi cel mai cunoscut, extrem comentat caz este, bineînţeles, cel al lui Nicolae Labiş, mort tragic la vârsta de 21 de ani. (Tragic, spune undeva Blaga, este întreruperea brutală a unui destin care promitea o creaţie reală.) Dar alături de Labiş, pe care l-am cunoscut, alături de Florin Mugur, la un cenaclu al U.T.M.-ului din anii cincizeci şi căruia i-am admirat fără rezerve „Moartea căprioarei”, care atunci făcea furori – în vremea aceea eu însumi produceam versuri plate, mimetice, pe care le-am aruncat apoi –, critica literară, educatorii, dar şi publicul, un anumit public intelectual, cei ce ne urmează, citesc şi ne sprijină pe tot întinsul patriei, caută fără încetare „miracolul” unui tânăr supradotat şi, evident, modelul „august”, peste timp şi frontiere va rămâne băieţelul Mozart. Francezii, se ştie, fac mare caz de extraordinarul adolescent ce a fost rebelul Rimbaud, trecându-i într-o nemeritată umbră sau semiumbră pe autori care au produs o operă amplă şi care au marcat un secol, dacă nu secole naţionale şi universale, precum Balzac, Zola sau Victor Hugo.

Nu, e drept că nu i-am aplaudat niciodată pe „precoci”, dar sunt liniştit în conştiinţa mea de faptul că nici nu „le”-am invidiat destinul sau înzestrările. Calităţile lor specifice sunt reale, unele dintre lucrările lor rămân, pot face faţă celor care i-au urmat, dar dacă e să vorbim mai ales de „literaturile tinere”, cum e cea românească, o cultură cu universităţi târzii, cu o târzie închegare largă naţională, cu o târzie conştientizare în straturile largi ale populaţiei a originii şi valorilor naţionale, noi, azi încă, avem nevoie şi trebuie să punem bază pe spiritele mature creative, în arte şi ştiinţă, care să împlinească încă deficitul nostru în ceea ce se cheamă tezaurul de cultură al Europei. Sau care să semnaleze fără greş şi plenar, absolut convingător, calităţile noastre, contribuţiile noastre, în valoarea lor diferenţiată, specifică, precum şi în amprenta lor naţională, cum se spune.

Apoi, în ’945, când împlinisem 11 ani, a urmat liceul, pe numele său şi azi „Coriolan Brediceanu”, reputat avocat şi luptător pentru România Mare, în care Banatul, Crişana, Transilvania, ca şi Basarabia să se alăture „Vechiului Regat”. Am urmat primele trei clase, iar în ’48 s-a întâmplat marea fractură – reorganizarea învăţământului public, eliminarea tuturor manualelor iscălite de profesori şi pedagogi cunoscuţi şi înlocuirea lor cu „Tezele provizorii”. Or, prin aceste „teze” obligatorii pentru întreg învăţământul de stat – cel particular fusese lichidat cu diverse ocazii şi sub diverse motivaţii! – erau aruncaţi din literatură marii clasici, îndeosebi cei cu o evidentă amprentă naţională şi idealistă, antimaterialistă, iar în istorie a fost brutal introdusă teza materialismului istoric care instaura axioma luptei de clasă ca motor al dezvoltării societăţii de la începuturi. În manualele de istorie au fost inseraţi diverşi propagandişti agitaţi care „luptau pentru egalitate şi rolul conducător al clasei muncitoare”, totul pigmentat cu numele „celor patru” bărboşi şi „vizionari” ai revoluţiei roşii şi mondiale, iar din literatură au fost eliminaţi Maiorescu, Iorga, Blaga, Lovinescu şi Eminescu, criticat acerb pentru paseismul şi naţionalismul său „burghez” şi încorsetat strict la cele două poeme „revoluţionare”, „Împărat şi proletar” şi „Viaţa” („Când aud vreodată un rotund egumen...”). Plus câteva nume de foşti cizmari sau chelneri, vagabonzi blânzi ai începutului de secol, cărora li se adăugau, amplu şi impetuos, nume noi, de actori de mâna a doua, de tipul lui Dan Deşliu, sau scriitori tineri neafirmaţi deplin literar, care erau împinşi să se agite revoluţionar, uzând de un vocabular previzibil, sărac şi de metafore calpe, repetitive, ce trebuiau să inflameze masele şi să educe tineretul. Nume ca Victor Tulbure, Maria Banuş, Eugen Jebeleanu, Nina Cassian, Veronica Porumbacu, Cicerone Theodorescu şi alţi câţiva, cam din aceeaşi făină. Unii dintre ei, precum Geo Dumitrescu, A.E. Baconsky, Maria Banuş, după tirade roşii extrem de sforăitoare şi arogante provocări trimise peste ocean Americii sau statelor burgheze, s-au reabilitat cât de cât, în anii şaizeci, cu volume de reală valoare ce se integrau marelui curent modernist care se ivise înainte de al doilea război. Dar seismul numelor şi cel valoric au fost de proporţii enorme, nici azi, cred eu, nu au fost pe deplin reaşezate pe soclul lor marile figuri fondatoare ale clasicismului românesc sau înnoitorii modernismului, curent cu care ne apropiaserăm binişor de mişcări asemănătoare celor din Vest, Franţa mai ales. Iar în domeniul istoric se ştiu ravagiile, confuziile şi minciunile grosolane create de istoria lui Roller.

Noi, generaţiile de tineri ce fuseserăm prinşi în această vâltoare „ideologică” barbară, nu numai străină unui învăţământ după înaltele modele apusene, cum îl gândiseră un Spiru Haret şi cei care l-au urmat, dar şi profund duşmănoasă la adresa spiritului naţional, a credinţei strămoşeşti, a cultului oricărei individualităţi cu excepţia „bărboşilor”, a câtorva bolşevici sovietici – cu excepţia lui Troţki, se înţelege! – şi a unor luptători, ni se spunea, pe plan sindical sau „partinic” contra hidrei mic-burgheze sau contra gospodarilor înstăriţi, prestigioşi ce refuzau să se despartă de pământul, animalele şi uneltele lor, numiţi chiaburi.

Cine ar sta să enumere şi să descrie mai în amănunt întreg acest spectacol al răsturnării ordinii, valorilor şi a marilor figuri ale istoriei româneşti sau universale ar crea, fără voia sa, în mintea unor generaţii născute după Decembrie ’989 un fel de carnaval tragicomic, episoade şi răsturnări de situaţie sau atacuri brutale la bunul-simţ atât de directe, încât ar friza mai degrabă un fel de comic sinistru, aproape neverosimil, aşa cum rulează în cinematografe unele pelicule numite horror sau avându-l ca erou pe Batman, un individ care zboară peste acoperişuri şi sare în apărarea te miri cui. În plus, „Batmanii” noii ere comuniste aveau şi o „ideologie”, pe aripile lor solzoase sau nu fâlfâiau lozinci impregnate de un fel de creştinism primitiv, dar şi de o ură sfântă, extrem de agresivă şi care nu excludea asasinatul ca mod de eradicare a „răului social”.

Eliminând şi aruncându-i pe nu puţinii foşti demnitari, dar şi pe cei care se împotriveau revoluţiei, preoţi, ţărani, scriitori şi ofiţeri în temniţe improvizate şi mizere, într-un grad înalt a fost nevoie, urgentă, se înţelege, de noi cadre. De altfel, acest cuvânt, cadru, la plural, a făcut o fulgerătoare carieră, ca şi alte câteva, precum eroic – ce se referea la munca în uzină mai ales, preferabil la forjă! –, neprecupeţit, înţelept – cu referinţe stricte la bărboşii amintiţi şi la cei doi Ruşi, Lenin şi Stalin –, mânie – a poporului, în acei ani un fel de amalgam uman ce nu se trezise încă din ruinele şi pierderile teribile ale unui război planetar, cu toţii dezorganizaţi binişor şi zăpăciţi tot mai mulţi de un uriaş entuziasm, un alt cuvânt din dicţionarul revoluţiei şi care trebuia să înlocuiască în toate ocaziile profesionalismul, aparatura necesară, ba chiar şi bunul-simţ sau necesitatea. Sau necesităţile, într-o ţară devastată de mărşăluirea pe teritoriul ei a două armate ale unor imperii străine şi duşmănoase.

Da, era nevoie de cadre şi au fost desfundate mahalalele oraşelor, au fost recoltaţi chelneri vioi din birturi de mâna a doua, lumpeni agricoli, ţărani fără pământ care, în momentele lor bahice, trăiau o ură fără margini faţă de cei care aveau pământ şi vite frumoase, foşti poliţişti şi alţii din aceeaşi făină şi care, iute şcoliţi, deveneau peste noapte activişti cu mari răspunderi în aparatul administrativ, ofiţeri superiori, judecători, securişti cu pistolul la şold, şefi de mari depozite, de vamă, ziarişti, chiar şi preoţi cu „înalte funcţii”. (Dacă în marea tradiţie a Bisericii Ortodoxe Române, stâlp şi formator al limbii şi conştiinţei naţiunii, alegerea Patriarhului, a căpeteniei Bisericii, se făcea din rândul unor călugări şi slujitori ai altarului ce s-au remarcat prin ani lungi de reculegere, devoţiune şi o dreaptă, înţeleaptă tălmăcire a textelor sfinte, o bună faimă de suflete caritabile, după ani lungi de aşteptare şi credinţă, noul stăpân al României, Gh. Dej, instalat de Ruşi, l-a adus pe un preot oarecare, Iustinian Marina, de la Târgu-Jiu, care se pare că l-a adăpostit cu ocazia aşa-zisei lui evadări din lagăr sau temniţă, şi l-a instalat fără multă vorbă şi, cu mare probabilitate, în dispreţul Sinodului în fruntea marii, istoricei instituţii. Şi, într-adevăr, apoi, Patriarhul Iustinian nu i-a făcut prea mari greutăţi când, la îndemnul Moscovei, în ’948, Dej şi ai lui au hotărât desfiinţarea Bisericii Greco-Catolice, unite cu Roma, sub pretext că ar fi o „agentură străină”. Şi pentru că nu era „auto-cefală”. Urmarea, în timp s-a văzut, ţările de la nordul României au aplicat altfel modelul sovietic de implantare a comunismului pe un sol tradiţional opus principiilor roşii, duşmănoase proprietăţii private, credinţei, individualităţii, cutumelor istorice specifice, şi au păstrat cultul catolic, precum Polonia, Cehoslovacia sau Ungaria, au aplicat, e drept, în decenii şi mai ales în primul deceniu, cel mai brutal, numit azi cel stalinist, altfel însă, cu un rest de bun-simţ faţă de istoria naţională şi cu hotărât mai puţină barbarie dictatele care veneau de la Moscova.