Mircea Mihăieș

Despre doliu

Un an din viața lui Leon W.

Editura POLIROM

2009

Despre doliu
Mircea Mihăieș

© 2009 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

Redactor : Alina Radu

Coperta : Radu Răileanu

ISBN ePub: 978-973-46-2967-1

ISBN PDF: 978-973-46-2968-8

ISBN print: 978-973-23-2964-1

Această carte este protejată prin copyright. Reproducerea integrală sau parțială, multiplicarea prin orice mijloace și sub orice formă, cum ar fi xeroxarea, scanarea, transpunerea în format electronic sau audio, punerea la dispoziția publică, inclusiv prin internet sau prin rețele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informațiilor, cu scop comercial sau gratuit, precum și alte fapte similare săvârșite fără permisiunea scrisă a deținătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislației cu privire la protecția proprietății intelectuale și se pedepsesc penal și/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Mircea Mihăieș (n. 1954) este profesor de studii americane și britanice la Universitatea de Vest din Timișoara, redactor-șef al revistei Orizont, vicepreședinte al Institutului Cultural Român. Dintre volumele publicate, amintim: De veghe în oglindă (Cartea Românească, ediția I, 1989; ediția a II-a, 2005), Cartea eșecurilor. Eseu despre rescriere (Univers, 1990), Masca de fiere (Polirom, 2000), Scutul lui Perseu (Curtea Veche, 2003), Femeia în roșu (în colaborare cu Adriana Babeți și Mircea Nedelciu, ediția a III-a, Polirom, 2003), Cărțile crude. Jurnalul intim și sinuciderea (ediția a II-a, Polirom, 2005), Viața, patimile și cântecele lui Leonard Cohen (Polirom, 2005), Metafizica detectivului Marlowe (Polirom, 2008).

Împreună cu Vladimir Tismăneanu, a publicat la Editura Polirom Vecinii lui Franz Kafka/ The Neighbors of Franz Kafka (1998) și patru volume de convorbiri: Balul mascat (1996), Încet, spre Europa (2000), Schelete în dulap (2004) și Cortina de ceață (2007).

Mulţumiri

Dedic această carte câtorva prieteni care, în anii din urmă, au trecut prin experienţa dureroasă a doliului: Vladimir Tismăneanu, Ioan T. Morar, Valentin Constantin, Vasile Popovici, Christina Zarifopol-Illias, Delia Vasiliu, Mihai Şepeţean, Magdalena Mărculescu, Silviu Lupescu. Am încercat să fiu alături de ei, de aproape, de la distanţă, în acel funest interval.

Îi sunt, ca întotdeauna, recunoscător lui H.-R. Patapievici pentru constantele încurajări şi pentru susţinerea inexplicabilă a scrisului meu.

Îi mulţumesc, ca unui miglior fabbro, Adrianei Babeţi pentru sugestii, încredere şi neîncredere.

Le sunt profund îndatorat unor prieteni din depărtare, Ştefana Bianu şi Eduard Koller, pentru cărţile altminteri inaccesibile, esenţiale în documentarea scrierii de faţă, pe care au avut gentileţea să mi le trimită.

Întreaga mea afecţiune lui Leon Wieseltier, care mi-a dat prilejul să văd lumea dintr-un unghi la care n-aş fi avut altfel acces niciodată.

M.M.

I. Al zecelea om

„Când moare un înţelept, toţi sunt rudele lui.” Cu acest text talmudic începe răscolitorul articol publicat de Leon Wieseltier la moartea lui Sir Isaiah Berlin. Nu ştiu dacă Mark Wieseltier, tatăl lui Leon, a fost un înţelept, dar a fost cu siguranţă un om norocos. Norocos a fost şi Isaiah Berlin, pentru că „rugăciunile de doliu” spuse/ scrise de către acest fiu risipitor – fiu biologic pentru unul, fiu spiritual pentru celălalt – sunt veritabile capodopere. Unul dintre cei doi fericiţi părinţi moare la Oxford, Anglia, celălalt în Brooklyn, New York. O întreagă istorie a diasporei evreieşti în secolul XX. Variante întâmplătoare şi dureroase ale galut-ului, adică ale exilului şi captivităţii, trăite pe cele două coaste ale Atlanticului. Unul dintre dispăruţi avea să lase în urmă o mare operă de gânditor. Celălalt, un fiu care, cu trudă şi disperare, cu remuşcări şi spaime, fugind de sine şi căutându-se pe sine, a învăţat să gândească, în ceasul morţii tatălui, cu propria minte. Şi cu propria tradiţie.

Leon Wieseltier tocmai ieşise, în iarna timpurie a lui 1997, când se stinge Isaiah Berlin, din doliul de un an ţinut cu stricteţe după tatăl său. Dacă în primul caz lucrurile erau simple – Legea îi cere, ca fiu, să spună kaddish-ul, rugăciunea de doliu, de trei ori pe zi, la sfârşitul serviciilor obişnuite din sinagogă –, în privinţa lui Isaiah Berlin complicaţiile sunt infinite. Tată sau înţelept? Înrudire biologică sau înrudire spirituală? Sânge sau literă? Talmudul prevăzuse – ba chiar încurajase – astfel de dileme. Le prevăzuse şi le încurajase pentru a le respinge: el nu se referă la magistru, ci la înţelept. Magistrul e maestrul apropiat, înţeleptul poate sta departe de tine. Distincţie importantă: nu trebuie să fie luată învăţătura direct din gura înţeleptului. E destul să-l fi citit, să te fi bucurat de comoara gândirii lui.

Aşadar: magistrul şi înţeleptul, fie el şi unul pe care nu l-ai cunoscut, sunt egali din punctul de vedere al celui capabil să recunoască valoarea. „Când moare un înţelept, toţi sunt rudele lui.” Toţi sunt sau toţi par? Sau: „toţi devin”? Prin actul ireparabil ne apropiem unii de alţii, pentru că suntem mai puţini. Mai puţini cu unul important, chiar dacă el n-a fost magistrul nostru. E suficient c-a fost un înţelept. Toate aceste disocieri – care îndepărtează – au menirea să apropie. Să ne apropie. Pe toţi cei care, pe când înţeleptul trăia, ne-am simţit rudele lui.

„Şi dacă nu l-ai cunoscut niciodată, dacă n-ai stat niciodată în ţărâna de la picioarele lui, şi dacă nu l-ai auzit niciodată dând lecţii?” Chiar şi atunci. Pentru că „atunci când moare un înţelept”, moare ceva din lumea noastră. Pentru că atunci când „cunoşti învăţătura, îl cunoşti şi pe învăţător”. Un motiv profund pentru a ţine doliu. Dar când îţi moare propriul tată? Un tată ale cărui învăţături nu le-ai prea urmat. Un tată de care te-ai îndepărtat, jignindu-l de moarte. Urgenţa doliului, obligaţia imperativă ca, vreme de unsprezece luni, de trei ori pe zi, să mergi la sinagogă şi să te rogi pentru sufletul părintelui decurg direct din Lege. Din Legea scrisă şi atât de complicată a înţelepciunii – a credinţei – ebraice.

Dar asta nu simplifică lucrurile. Nu le limpezeşte. Ba chiar le complică enorm. Dacă în cazul înţeleptului lucrurile sunt clare – „un înţelept e un înţelept e un înţelept”, s-ar putea spune, parafrazând una din definiţiile paradoxale ale evreului –, e mult mai greu să spui ce e un tată. În definirea înţeleptului te ajută cărţile lui, te ajută învăţăceii şi te ajută chiar alţi înţelepţi. Dar tatăl rămâne o entitate inanalizabilă, un întreg sortit să fie doar parte. Pentru că o parte din el a trecut în întregul tău. Care e o parte din întregul descompletat al altcuiva. „Un tată e un tată e un tată”? Cine ştie?

Mark Wieseltier moare la 24 martie 1996, adică, după calendarul evreiesc, în anul 5756, luna Nisan, ziua 5. Ce-i rămâne fiului, fiu atât de ne-înţelept, atât de ezitant, de tulburat, de îndepărtat de credinţă decât să se scuture de toate definiţiile sale şi s-o accepte doar pe aceea, atât de imprecisă, de fiu? Ştim cine sunt rudele înţeleptului, dar, iată, nu ştim cine sunt rudele tatălui. Fiul – multiplicare a tatălui? Ecou biologic? Pe Isaiah Berlin îl plâng „pluraliştii”, „raţionaliştii”, „democraţii”, „naţionaliştii”, „evreii”. Pe înţelept îl plâng ce-i care-i sunt înrudiţi spiritualiceşte. Dar cine-l plânge pe Mark Wieseltier?

Te poţi întreba dacă în raport cu tatăl său Leon Wieseltier a fost, aşa cum sunt ucenicii faţă de înţelept, un „pluralist”, un „democrat”, un „naţionalist” sau un „evreu”. Dar nu poţi răspunde. Întrebarea e relevantă atunci când speră la un răspuns relevant. Din punctul de vedere al lui Mark Wieseltier, toate acestea sunt chestiuni secundare. Chiar şi evreitatea păleşte în faţa datoriei pe care, de bunăvoie, şi-o asumă fiul. Şi-o asumă pentru că doreşte să se înţeleagă pe sine. Am scris deja de mai multe ori numele lui Mark Wieseltier (de mai multe ori decât apare el în cartea fiului său!). Kaddish nu e o carte a tatălui, cum poate ar fi trebuit să fie. Kaddish e o carte a fiului. Şi, poate, a rudelor apropiate, care-l însoţesc de la distanţă, încurajându-i devoţiunea. O carte a descoperirii de sine, dar, cu siguranţă, o carte a recuperării – prin dureroase, derutate căutări – a tradiţiei.

Leon Wieseltier plonjează în îndatorirea ce-i revine cu un fel de perplexitate mai întâi intelectuală şi abia apoi umană. Dar perplexitatea nu exclude fervoarea. Chiar când nu ştii ce faci, ştii că trebuie să faci. Şi astfel ajungi să speri că ştii că faci ceea ce trebuie. Pentru că ai datoria să faci şi pentru că ai datoria să ştii. Dar mai întâi eşti obligat să faci, pentru a ajunge să faci ceea ce ştii. Chiar şi atunci când eşti un fiu. Chiar şi atunci când tradiţia nu înseamnă pentru tine decât o serie enigmatică şi fără noimă de cuvinte. „Am fost izbit aproape imediat de sărăcia cunoştinţelor mele despre ritualul pe care-l urmam cu o atât de neaşteptată fidelitate.” Cuvinte care cad greu, mai ales sub pana celui care-şi petrecuse adolescenţa şi prima tinereţe buchisind vechi texte ebraice. Yeshiva boy-ul care uimea cu elocinţa lui lumea în sinagogă ajunge să bâjbâie când cuvintele sacre devin prea personale.

Să fie Leon Wieseltier unul dintre acei oameni stăpâni pe sine doar atunci când persoana lor nu e direct implicată? „Pe când eram licean şi mergeam în sinagogi să-i educ pe evreii sovietici, mă ridicam şi ţineam cuvântări pasionate, iar comentariul pe care-l auzeam de obicei era: «Ce drăguţ copil evreu!»” se confesează el unui reporter. Când se substituie nesiguranţa înflăcărării? Să fie ea legată de despărţirea de copilărie? De copilărie, de credinţă şi de tată? De tatăl care, prin anii ’70, vorbea despre fiul său ca despre o capodoperă artistică: „Era atât de tandru în mândria lui debordantă în legătură cu Leon! O mândrie care nu semnifica: «Fiul meu, geniul»”, ci «Ai văzut ce-am produs?»” Cynthia Ozick, cea care-şi aminteşte amuzată aceste cuvinte, nu duce mai departe posibila metaforă conţinută de text. Un tată-artifex şi fiul său căzut? Dedal şi Icar? De ce nu? De ce nu?

Cât de adânc a căzut, de fapt, Leon Wieseltier? Şi, mai ales, cât de adânc a căzut în raport cu ce? Cu aşteptările celorlalţi? Cu speranţele prietenilor din Brooklyn? (Chiar şi azi, Leon Wieseltier se consideră „brooklynez” şi nu „newyorkez”.) Dacă abandonul studiului sistematic al Cărţii Sfinte şi al textelor rabinice înseamnă cădere, atunci, da, Leon a căzut. Dar nu e doat atât. S-au spus şi s-au scris despre el lucruri îngrozitoare. Că nu suportă succesul altora (conflictul cu Andrew Sullivan, coleg de redacţie la The New Republic, e de notorietate. Cine a apucat să-l cunoască pe Andrew, fie şi superficial, nu va ezita să fie, necondiţionat, de partea lui Leon!) Că şi-a construit o veritabilă curte intelectuală, dar că-i dispreţuieşte pe curteni. Că băutura şi drogurile i-au ruinat talentul. Că vindea cărţile din redacţie pentru a-şi procura doza zilnică de cocaină. Că schimbă femeile cu o iresponsabilitate adolescentină. Că, în fine, e atât de primejdios, încât oricine critică vreuna din paginile de care răspunde la revistă se poate considera trecut pe lista neagră a celor ce urmează a fi exterminaţi.

Proiecţiile de acest tip – şi altele, şi altele – nu diminuează, ci sporesc legenda. „Începusem să mă îngrijorez că Leon va deveni unul din acei oameni care obişnuiesc să vorbească încontinuu despre cartea pe care avea s-o scrie – sau, încă mai rău, «la care scria»”, spune, cu un amestec de paternalism şi perfidie, Christopher Buckley. Nu există foarte multe date care să susţină, concret, „legenda Leon Wieseltier”. Eseul din 1983, Nuclear War, Nuclear Peace, ar putea fi unul dintre piloni, publicistica lui din The New Republic, adeseori furibundă, altul. Against Identity, micul volum din 1996, pare mai degrabă o jucărie, un obiect de artizanat, un pariu bibliofil – de altfel, cartea avea să fie publicată de-o cochetă editură din New York, proprietatea unui foarte bun prieten, William Drenttel. Ecoul ei n-a depăşit, în America, nivelul aplauzelor admirativ-amuzate, ca şi cum altceva, cu totul altceva se aştepta de la el. Altceva decât vorbăria mondenă despre cartea pe care „tocmai o scrie”!

I s-au dedicat articole chiar şi atunci când erau scrise mai degrabă pentru a consemna decesul unui talent decât pentru a celebra o victorie intelectuală. Editorialele din The New Republic, deşi nesemnate, nu înşală pe nimeni asupra paternităţii lor. Fraza abruptă, referinţa livrescă şi ironia debonară – coexistând indiferent de gravitatea temei şi chiar de (ne)seriozitatea ei aparentă – îl trădează imediat pe acest stilist de marcă. Numai că stilul nu e totul: Leon Wieseltier scrie „frumos” pentru a spune lucruri neplăcute. Arareori se îmbată cu victoria facilă: adversarul trebuie nimicit, capacitatea de repliere a acestuia barată cu orice preţ, iar ideea de polemică e cvasiinexistentă.

(A fost nevoie să se confrunte cu Adam Michnik pentru a accepta un „exchange” şi atunci mai degrabă pentru a se împăca, smerit, cu cel pe care nu ezită să-l califice drept un „erou”. E adevărat că subiectul, de-o gravitate extremă – exterminarea evreilor polonezi la Jedwabne, rediscutată cu ocazia apariţiei cărţii lui Jan T. Gross, Neighbors –, nu lăsa prea mult loc vinovatelor mots d’esprit şi nici dezlănţuirii unei retorici joculare. Dar chiar şi atunci, împăcarea are loc pe tonul aproape funebru, ameninţător al cuiva care nu renunţă la plăcerea de a-şi proiecta imaginea de damnat romantic: „Nu mă consider în nici un fel «mai bun» decât tine. Şi nici nu te-am privit vreodată, fie şi o secundă, drept un «antisemit». Dar am fost sarcastic atunci când ţi-am imputat sofisticarea morală: există vicii mai rele, iar în alte împrejurări ai transformat-o în virtute. […] În ce priveşte acceptarea de către tine a responsabilităţii pentru păcatele mele: te previn, prietene, că îţi asumi o responsabilitate îngrozitoare”.)

Şi a urmat tragedia. Ziua de 24 martie 1996, 5 Nisan 5756, şi intrarea cvasiautomată în ritualul de doliu. „În anul care a urmat, am spus rugăciunea cunoscută sub numele de kaddish, de câte trei ori pe zi, la slujba de dimineaţă, la aceea de după-amiază şi la cea de seară, într-o sinagogă din Washington, iar atunci când eram plecat, în sinagogi din alte părţi.” Un an de rugăciuni, un an de doliu. Un an început cu o tragedie şi urmat de îndată de întrebări naive, de întrebări grave. Ce e kaddish-ul de fapt? Ce înseamnă şi în ce constă semnificaţia secretă a acestui obicei? Aşa cum nu-i stă în fire, Leon Wieseltier acceptă mai întâi provocarea şi abia apoi reflectează pe marginea ei. Nici nu prea are încotro. Kaddish-ul trebuie spus de fiu pentru salvarea sufletului tatălui. Fără să aleagă şi urgent.

Dar mai întâi alege. Alege şi acceptă. Din datorie? De frică? Pentru că intuieşte că acest an îl va schimba profund? Pentru că va exista un Leon de până la kaddish şi un Leon de după kaddish? Pentru că vor fi, de-acum, doi Leon Wieseltier: Leon, fiul lui Mark, şi Leon orfanul? Din toate aceste motive, dar mai ales pentru că ştie că nu va fi capabil să-şi izoleze „restul existenţei de impactul acestei obscure şi încordate practici”. Obscură? Încordată? Adjectivele ard, adjectivele avertizează. Aşa cum este prizonierului numelui, Leon va fi prizonierul kaddish-ului.

Dar ce ascunde, în fond, acest cuvânt care se relevă, iată, pe dimensiunea înspăimântătorului? Encyclopedia Britannica îl defineşte în linie doxologică: imn de laudă adresat lui Dumnezeu, „recitat de obicei în aramaică la sfârşitul principalelor momente ale slujbelor din sinagogă. Nucleul rugăciunii este fraza «Mărit şi sfinţit fie măreţul nume al lui Dumnezeu în întreaga lume creată de El după voinţa Sa. Fie ca El să-şi înfăptuiască regatul în timpul vieţii şi-al zilelor tale». Cei prezenţi în sinagogă răspund: Fie-I măreţul nume pe veci binecuvântat”. Şi tot acolo se spune că există o formă lungă şi o formă scurtă a kaddish-ului.

La rândul său, The Encyclopedia of Judaism adaugă formulei preexistente două noi structuri: kaddish-ul rabinilor şi kaddish-ul orfanilor. Acesta din urmă diferă de kaddish-ul complet prin absenţa unui paragraf. Este recitat de persoanele în doliu, timp de unsprezece luni după extincţia părintelui. Dar, atenţie, el nu cuprinde nici o referire la moarte sau la doliu; doar atunci când e recitat la înmormântare se include un pasaj ce vorbeşte despre învierea morţilor. Aşadar, nimic neclar, nimic misterios. Originea rugăciunii pare să se situeze undeva în secolul al XIII-lea şi este aproape sigur legată de morţii evrei din vremea Cruciadelor. Ca rugăciune de doliu, kaddish-ul s-a generalizat începând cu secolul al XV-lea.

Astfel privite lucrurile, totul pare limpede, clasificabil, logic. Dar de ce e „o practică încordată şi obscură”? Şi de ce simbolistica rugăciunii „se infiltrează pretutindeni”? În fond, care „simbolistică”? A cui? A situaţiei? A textelor pe care, timp de un an, Leon Wieseltier le va căuta, cerceta şi interpreta? A vieţii? A vieţii. Doar ea îngăduie simbolurilor să pătrundă peste tot, mai ales c-o face cu detaşare, pe nepusă masă. Simbolul are funcţia de-a veghea: el transformă „un anotimp al durerii” într-un „anotimp al reînnoirii sufletului”. Transformare pentru care Leon Wieseltier nu e pregătit. N-are cum fi pregătit. Deocamdată, abia dacă s-a obişnuit cu sonoritatea stranie, de două ori stranie, ebraică şi aramaică, a textului: „Preamărit şi sfinţit/ fie-I numele cel mare/ în lumea pe care-a creat-o…” Preamărit şi sfinţit.

Prea puţin loc pentru simbolism aici şi încă mai puţin pentru „reînnoirea sufletului”. În mod clar, Leon Wieseltier anticipează. Năzuieşte la schimbare şi doreşte ca din anotimpul tristeţii să treacă direct în anotimpul „sufletului renăscut”. Dar cum s-o facă? N-are cine să-l ajute, n-are cum să descopere drumul, trapa, tunelul de trecere dintr-o stare în alta, dintr-o lume în alta. Soluţia există, e acolo, la îndemână: cartea, studiul. Descoperirea sufletului propriu va însemna, aşadar, încă o luptă cu cartea, încă un dans cu cartea. Greu de găsit ceva mai atrăgător, ceva mai la îndemână, ceva mai evreiesc. De-acum încolo, lucrurile se vor desfăşura limpede, liniar, fără surprize. Fără surprize? Desigur, vor exista mari revelaţii intelectuale, secrete ascunse în texte (cabalistice, numerologice) vor răsturna ipoteze şi vor nărui certitudini. Dar direcţia a fost trasată. Iar la capătul ei – sufletul. Sufletul reînnoit.

Moartea a creat impasul, moartea trebuie să-l depăşească. Evident, prin texte. Texte moarte, rămase prin biblioteci obscure, prin librării bizare – precum aceea a fraţilor Moshe şi Shlome Biegelenstein –, aprige în neînduplecarea lor, purtătoare de adevăr şi purtătoare de orgoliu. Câte cărţi, atâtea certitudini. Şi doar un singur kaddish, fragil, pâlpâitor, enigmatic. Kaddish-ul orfanilor. Pe acesta îl va căuta Leon Wieseltier fără să ştie că el există. Fiul se supune ritualului, pentru a observa foarte repede că ritualul e imperfect. Că sensurile sunt imprecise. Dar cu atât mai bine pentru interpretări! Ele înfloresc acolo unde precaritatea ritualului lasă loc iniţiativei umane.

Dar le lasă cu adevărat? Dar dacă departe, în adâncimea timpului şi în orizontul tulbure al spaţiului, totul e doar un joc al cărţilor? Dar dacă ceea ce i se pare a fi contradicţie, nepotrivire, originalitate e doar evoluţie? Umană, simplă, banală, umilă acumulare a experienţei? Doar un palimpsest opac, din cale-afară de transparent dacă ai timpul, dacă ai vocaţia, dacă ai disperarea să-l descifrezi.

În fond, lucrurile sunt simple: kaddish-ul trebuie spus timp de unsprezece luni pentru salvarea şi curăţarea de păcate a celui mort. Adică atâta timp cât sufletul îi pluteşte între cer şi pământ, în căutarea odihnei. Fiul îl spune pentru tată, pentru că aceasta e relaţia puternică în lumea tradiţională. Ivit în asprimea deşertului, kaddish-ul trebuia să confere continuitate şi forţă acolo unde nu erau decât spaima şi oroarea de moarte. Rugăciunea îl întăreşte pe fiu după ce i-a atârnat în spinare o greutate aproape imposibil de dus. Invocându-l pe tată (o invocaţie indirectă, pentru că mortul – am văzut – nu e pomenit nici măcar o singură dată pe parcursul rugăciunii), ajungi să stai de vorbă cu tine. Fireşte, după ce ai stat de vorbă cu Dumnezeu. După ce Dumnezeu ţi-a îngăduit să treci de la tată la tine. Cu povară cu tot.

Cu povara cărţilor, la Leon Wieseltier. Pentru că aceasta corespunde naturii lui adânci, pentru că are nevoie de ajutor împotriva insuficienţei („inadequacy”) sale religioase. Şi filiale? Şi intelectuale? Iată motivul pentru care apelează la cea mai precară dintre formulele culturale: jurnalul. Notaţia zilnică. Scrisul semiautomat al impresiilor, al ideilor, al sentimentelor. Când le are. Când nu le are, antologhează. Citeşte, traduce, transcrie, comentează. De comentat nu uită să comenteze. Pentru că e înclinat şi spre aşa ceva. Şi spre cârteală. Şi spre sarcasm. Un hermeneut al nefericirii.

Timp de un an, Leon Wieseltier navighează în masa informă de tomuri antice, medievale şi moderne şi regândeşte înţelesurile kaddish-ului. O face ca într-un balet metafizic, fără sistem, citind cărţile aşa cum le găseşte, aşa cum îi sosesc. Trăieşte sub regimul urgenţei, privat de luxul studiului sistematic. Trăieşte cu spaimă, cu nerăbdare, cu o curiozitate ce n-are de-a face cu ştiinţa. Se scaldă în aceste cărţi ca-ntr-o baie tragică şi tocmai de aceea nu-l interesează nici impactul istoric, nici „analiza conceptuală”. Singurul context e cel al suferinţei, singura limbă pe care-o vorbeşte, pe care-o va vorbi, e limba doliului. Cu umilinţă, recunoaşte: „N-am aspirat la înţelegerea deplină”. Deşi ar vrea, şi cât ar vrea! Însă contabilitatea divină e categorică: se va ruga, va studia timp de un an. După aceea va trebui să renunţe: „Surse mai erau, dar nu mai era timp”.

Şi iată, încă din primele pagini ale cărţii, două concepte: „Eram neclintit în obligaţia mea şi un hoinar în tradiţia mea”. Obligaţie şi tradiţie. Ca nişte chingi de oţel, ele vor domina de la un capăt la altul al cărţii demersul lui Leon Wieseltier. Obigaţia fiului şi tradiţia evreului. Două lucruri pe care le-a părăsit („Îmi plăceau prea mult femeile şi vinul”, avea să spună cândva), pe care le-a uitat, dar care năvălesc acum peste el. Năvălesc cu o asemenea impetuozitate, încât nu poate decât să se supună. A renunţa la una dintre ele înseamnă a renunţa la amândouă. A renunţa la amândouă înseamnă a renunţa la tot.

Şi totuşi, o portiţă există. Cine-a evadat o dată va mai evada: „obligaţia” e fermă, formalizată, inflexibilă. Aşadar, nici o scăpare în această direcţie. Atunci, va evada prin texte, alături de texte. Fiul lui Mark nu e neapărat şi fiul tradiţiei lui Mark. Tatăl nu poţi să ţi-l construieşti, dar poţi să-ţi construieşti o tradiţie. Sau măcar să te iluzionezi cu asta. Şi ce prilej mai bun decât kaddish-ul? Ce prilej mai nimerit să-ţi întăreşti sufletul decât renunţând, pentru o vreme, la tot ceea ce alcătuise sufletul tău? Există o vreme a despuierii de suflet şi o vreme a reinventării sufletului. Dezbrăcarea de suflet ţi-a făcut-o moartea. Ţi-a arătat cât de neînsemnat eşti, ţi-a arătat cât de însemnat poţi fi.

Reinventarea o datorezi cărţilor. Cărţilor despre moarte. Sufletul sălăşluieşte în ele pentru că tot în cărţi se află tradiţia. Însă transferul nu se produce chiar atât de simplu: nu tot ce e în carte trece în sufletul tău. Există şi lucruri care te revoltă, care te pun în dezacord cu propria tradiţie. O tradiţie care te-a gândit, însă, atât de complex, încât îţi îngăduie să nu i te supui. Dar tu tocmai asta doreşti acum, supunere. Umplerea sufletului după ce trupul tău nu mai înseamnă nimic.

Textele nu sunt neapărat ghizii aşteptaţi de autor. Ele arată, simultan, în mai multe direcţii. Trebuie să fii totodată şi înăuntrul, şi în afara tradiţiei – pentru a nădăjdui să rămâi (în) tradiţie. Cărţile au propriul lor suflet, propriul cod de comunicare, „stabilind direcţii de filiaţie, trimiţând una la alta în marele lanţ al datinii şi al conştiinţei”. Cărţile vorbesc doar pentru a-ţi ridica noi probleme. Datină şi conştiinţă? Iată enigma pe care-o are de rezolvat întâi şi întâi. Desigur, ele sunt înlănţuite, desigur, ele se determină una pe alta. Dar de ce le invocă tocmai acum, când marea obsesie a devenit sufletul? Poate pentru că nu există suflet fără datină şi suflet fără conştiinţă? Poate pentru că sufletul e un recipient. Numai că el însuşi se găseşte în acel recipient şi nu-l percepe niciodată în întregul lui.

Evreul a inventat o instituţie care să-l elibereze de toate aceste dileme: rabinatul. Când nu poţi dezlega singur nodul întrebărilor care te chinuie, mergi la rabin, iar acesta îţi găseşte, parcă pocnind din degete, soluţia problemei. Asta te absolvă, dar nu te linişteşte. Şi atunci mergi mai departe. Fiecare rabin stă pe-o piramidă de alţi rabini, pe care i-a citit şi interpretat. A interpreta: aici ar putea fi marea problemă. Interpretare înseamnă subiectivitate. Chiar asta spune Leon Wieseltier, părând să spună cu totul altceva: „Rabinii m-au ajutat să trec mai departe, potrivit cu nevoile şi curiozitatea mea”. Nevoie, da. Însă ce înseamnă curiozitate în acest context? Nu e oare indecent să fii doar curios atunci când e vorba de moarte, atunci când e vorba de suflet? Ba da. Însă ce înseamnă sufletul fără curiozitate şi fără ameninţarea morţii?

Leon Wieseltier acceptă subiectivitatea, pentru că altminteri tot chinul i s-ar reduce la „intertextualitate”. Nu e destul să plonjezi într-o mare de texte. Trebuie să şi înoţi în ea. De înotat ajungi să înoţi însă abia după ce ai înfrânt duritatea literei, aducând la suprafaţă moliciunea, flexibilitatea, delicateţea ei. Or, dacă nu te poţi sustrage „intertextualităţii”, măcar să-ţi creezi propriul text. Propriul suflet de hârtie. Orice metaforă e îngăduită pentru că autorul însuşi o încurajează: „Textele erau asemeni cărărilor dintr-o grădină. Oarecum intempestiv, le-am urmat oriîncotro duceau. Uneori, mă opream în faţa a ceea ce fusese revelat, alteori mă îndepărtam grăbit. Timp de un an, n-am trecut dincolo de zidul grădinii. Am văzut grădina din multe unghiuri, dar n-am văzut-o niciodată întreagă”.

Aşadar, grădina şi cărările. Nimic mai primejdios decât o grădină: e promisiunea infinitului, atât de la îndemână, atât de la îndemână! Numai că, borgesian, cărările se bifurcă şi oricât curaj, oricâtă energie ai avea, nu le poţi străbate pe toate. Oboseala te obligă să privilegiezi subiectivitatea: de ce în faţa unora zăboveşti, iar pe lângă altele treci grăbit? Oricum, de cunoscut n-ai cum să le cunoşti, în goana ta fatalmente intertextuală. Însă ai umilinţa să recunoşti că din oricare parte ai privi-o, grădina întreagă n-ai văzut-o. Grădina-recipient. Recipientul-suflet. Grădina-suflet. Iar tu, cărare printre cărări.

Să nu uităm precipitarea, să nu uităm graba şi deruta conţinute în acest cuvânt, în această grădină. Prizonier al bibliotecii, Leon Wieseltier încearcă să confere inanimatului calităţile urgenţei. Propria lui experienţă e, nu-i aşa, vivifying – „înviorătoare”, „impulsionantă”, „vitalizantă”, „însufleţitoare”. În-suflet(ţ)-itoare. Şi să nu uităm verbele mişcării ce alcătuiesc o reţea, o viermuială de sensuri sub masa amorfă de texte: to rove, to lead, to point, to pass (down), to vivify, to follow, to hurry. Verbe care conduc, toate, într-o carte şi sfârşesc într-o carte. Adică acolo unde se află începutul.

Verbele mişcării, verbele contemplării: Leon Wieseltier intuieşte că această goană nu duce prea departe şi invocă dreptul şi datoria de a contempla. Alergătura fără contemplarea alergăturii e pură pierdere de vreme. E un păcat. Orientalii au ştiut să scoată din asta o filozofie. O filozofie estetică, dar totuşi filozofie. În acest tip de gândire, prioritate au formele de contemplare ce vizează un ţel: concentrarea oarbă pe-un obiect (artistic, natural) presupune conferirea unui sens. Tehnic, te poţi folosi de absolut orice pretext: Wieseltier îl aminteşte pe prinţul oriental care „folosea drept suport al contemplaţiei o simplă picătură de rouă”. N-a scrutat picătura de apă ca s-o înţeleagă mai bine, ci să înţeleagă ceea ce-i sugera contemplarea picăturii de apă! Dar când în locul picăturii îţi foloseşti propria viaţă – şi viaţa tatălui – aşa cum se reflectă ele, în târziul acestei clipe, în textele timpurii ale iudaismului? Ce speri să afli atunci?

Speri, mai întâi, să înţelegi. Să înţelegi nu doar ce vezi şi trăieşti, dar să înţelegi ce întrebuinţare ai de dat acestei înţelegeri. De-aceea e normal să afli, în Prefaţă, că Leon Wieseltier îşi gândeşte decizia de a studia originile şi sensul kaddish-ului ca pe-un mijloc de-a „stimula” contemplarea: el „activează” un verb pentru a obţine un substantiv „pasiv”: „Am folosit textele iudaismului ca suporturi ale contemplaţiei” – şi spune imediat de ce: pentru a scoate, a stoarce din contemplare ceea ce nu poate scoate şi obţine din acţiune. Adică un răspuns şi o încurajare. Nu e suficient să citeşti textele înţelepţilor dacă nu le adaugi propria înţelepciune. Chiar dacă acum eşti nerăbdător, chiar dacă nu ştii cu adevărat ce ai de făcut şi ce ai de căutat.

„Am consultat gândurile precursorilor mei ca să ajung la gândurile mele” – pragmatismul pus în slujba contemplaţiei. Imaginea de sine („eram îndoliatul din grădină”) e frumoasă, dar e imprecisă: grădina e vagă, doar cărările sunt ferme. Nu poţi umbla în grădină, pur şi simplu. Străbătând o parte sau alta a ei, identitatea împrumută identitatea fragilă a unui fragment ce se opune, prin însuşi faptul că există, întregului. Cărarea neagă grădina, exact cum grădina neagă natura. Exact cum natura anihilează cărarea. Însă un drum există întotdeauna – cartea – şi mai există şi un loc, sinagoga. Leon Wieseltier va evita cu obstinaţie să folosească acest cuvânt („E un cuvânt rece, un cuvânt grecesc”) pentru că simte în el o întreagă istorie a degradării iudeului şi a iudaismului. De aceea îi va spune shul: „şcoală”, locul unde se petrece învăţătura şi unde, dacă ai noroc, vei întâlni înţelepciunea.

Limbajul subordonat ideologicului: cuvintele răului descalifică frumuseţea vocabulelor, ofilesc înţelesul nobil al faptelor: a fi în sinagogă înseamnă a fi împreună. Dar pentru că sensul său originar („adunare”) a fost pângărit („a devenit o prescurtare lingvistică şi iconografică a degradării evreilor”), nu rămâne decât să-i contrapună cuvântul cel nou. Shul provine din idiş, din limba folosită de chiar părinţii săi. „Un cuvânt evreiesc, un cuvânt cald.” De fapt, un vechi cuvânt latinesc, scola, trecut prin filieră germană. La nivel de lexic, grecii şi latinii, „răceala” şi „căldura”, se înfruntă pentru a-şi adjudeca întâietatea acestui cuvânt… central-european!

Pentru omul cărţii, fireşte că „shul” înseamnă mai mult decât zgomotul sinagogii. „Shul” înseamnă studiu, „shul” înseamnă contemplare. În sinagogă te aduni cu alţii, în „shul” te aduni cu tine. „L-am găsit întotdeauna drept cel mai prietenos cuvânt evreiesc, chiar şi atunci când i-am nesocotit prietenia.” Cât zbucium, câtă fierbinţeală pentru a lăsa în urmă un cuvânt cald! Leon Wieseltier se întoarce la credinţă cucerind mai întâi spaţiul fizic al definiţiilor. El vrea să fie singur, aşa cum eşti în shul, refuzând „ansamblul”. Dez-asamblat. Fără mulţime, dar, într-un fel, şi fără sine. Se va lăsa cuprins, umplut de texte, iar după ce va înţelege – când va înţelege –, s-ar putea întoarce chiar la răceala cuvântului grec!

Prefaţa la Kaddish conţine un alt cuvânt-cheie al cărţii: ispăşire. Prin rugăciune, îţi ajuţi părintele – tatăl, în primul rând, dar şi mama, dacă forţezi puţin lipsa de democraţie a genurilor gramaticale – să ispăşească pentru locul în care se odihneşte. Nu pentru o faptă anume, ci pentru locul în care (where) a ajuns: „Eu sunt ispăşirea locului în care se odihneşte el”. Aşadar, după ce a cucerit spaţiul credinţei, îi rămâne să ia în posesie şi spaţiul păcatului. Spaţiul în care a ajuns cel păcătos. Subliniere fundamentală, legată de încă mai importanta dilemă provenită din rugăciune. Ambiguitatea e perfectă: ea există în ebraică şi s-a păstrat şi în engleză: „May his memory be a blessing”. Fie-ne amintirea lui o binecuvântare, dar şi „fie amintirea lui binecuvântată”. Prin această fantă, prin această binecuvântată imprecizie a limbajului, Leon Wieseltier va trage după el povara cărţilor şi povara datoriei filiale. Ca un dublu stigmat: de fiu silitor („diligent”) şi de fiu şovăitor („doubting”).

Mai întâi, va duce cu sine amintirea propriei perplexităţi. Pură şi zgomotoasă mecanicitate. Gesturi aspre, sunete violente. Nete ca un început sau ca un sfârşit de lume. Aceleaşi şi în ziua întâi a Facerii, aceleaşi şi în ultima frază a profetului Malachi, cel care vorbeşte – aşa cum vorbeşte şi kaddish-ul – despre ideea „de a întoarce inimile părinţilor spre copii şi inimile copiilor spre părinţi”. Dar nu va ieşi din această stupoare decât afundându-se mai adânc în rutină. Cineva, o voinţă mai puternică, îl ajută să devină cel ce trebuie să fie. Deocamdată, un recipient amorf în care se depozitează gesturi şi sunete fără sens: kaddish-ul cel lung, spus doar la înmormântare – kaddish-ul care vorbeşte despre reînnoirea lumii. Tocmai acum, când lumea veche, lumea lui adevărată, se scufundă în groapa în care va fi depus, în care e depus chiar acum, în timp ce el spune ce i se spune să spună, în timp ce el stă, în timp ce el se înclină şi iar se înclină, tatăl.

Deocamdată sunetele n-au sens. Sunt non-cuvânt, non-comunicare. Nici o diferenţă între ele şi ţărâna care cade deasupra sicriului. Cuvinte de lut, cuvinte care acoperă mortul, înfăşurându-l într-o armură protectoare: „Magnified and sanctified may His great Name be…”. Numele lui sau numele lui Dumnezeu? Deocamdată e prea devreme pentru fiu să chestioneze identitatea tatălui. Şi cu atât mai puţin pe aceea a lui Dumnezeu. Deocamdată totul e imagine, surprinzător de limpede, şi sunet, sunet deprimant de tulbure.

Există o tehnică anume prin care Leon Wieseltier ia în posesie realitatea şi cuvintele realităţii. E o tehnică veche, de secol XVIII, de secol XIX. Din moment ce-a refuzat ideea intertextualităţii (prea simplă, prea directă, prea fără identitate), n-o poate refuza pe aceea a amestecului cernelurilor: textele vechi intră în pagina lui Wieseltier, iar textul său, nou, aspru, din ce în ce mai stăpân pe sine, se prelinge autoritar deasupra manuscriselor vechi. Precum o membrană, precum un alt strat de pământ. „El este Stânca”, afirmă Textul, iar Leon Wieseltier îşi construieşte propria stâncă de cuvinte. O stâncă pe care-o izbeşte cu puterea durerii, o stâncă de care te izbeşti.

Din tehnică se ivesc, adesea, şi atitudinea, dar şi gândirea. Îndatorirea se transformă în obligaţie, iar obigaţia în adeverire a îndatoririi. Ne mişcăm în cercuri, pentru că nu putem ieşi din năucitoarea lovitură a morţii şi a cuvintelor morţii. Dar să nu vedem în tonul abrupt o imputare. E doar o modalitate prin care autorul ne asigură şi se asigură că înţelege lucrurile aşa cum trebuie înţelese. E un mod al fiinţei de a dovedi că e fiinţă.

Suntem, însă, abia la început. Scriitorul n-are încă tăria, n-are încă aplombul de a merge la surse. Acum mecanismul gândirii se declanşează pe cale naturală. Gândirea e încă apoasă, e diluată – e lacrimi. Lacrimi şi gânduri. (Cioran a spus: „Lacrimi şi sfinţi”. Dar ce-au sfinţii cu lacrimile de dinaintea contactului cu cărţile? Cioran e un autor livresc. Wieseltier „silitorul” şi Wieseltier „şovăielnicul” abia se pregătesc să cheme la judecată lumea de cărţi pe care-o aud, o aud atât de dureros, dar încă n-o înţeleg. O vor înţelege? Se va înţelege?)

Până să-l hrănească vechile cărţi, îl hrănesc lacrimile noi: „Out of tears, thoughts”. Tristeţea e o hrană la fel de necesară, la fel de generoasă precum cărţile. Tristeţea e hrana pe care nu ţi-o dau cărţile. Pe moment, abandonează textul sacru pentru a căuta consolare în textura propriilor gânduri. Coboară în timp, coboară în istorie şi se întoarce de-acolo întremat-îndoliat, aşa cum s-ar întoarce poetul romantic: „Sorow, feed me” („Tristeţe, hrăneşte-mă”). Sună melodramatic, fireşte. Sună jalnic, sună kitsch. Numai că sună adevărat. Propoziţia ar trebui rescrisă: Sorrow feeds me – tristeţea mă hrăneşte. Chiar asta se întâmplă: tristeţea devine combustia viitoarei rezistenţe. A viitoarelor curiozităţi, forţe, bucurii. În chiar această ordine: curiozitate, forţă, bucurie.

În fazele incipiente ale procesului, sunetelor li se substituie imaginile. Cimitirul e despărţit de shul nu doar spaţial, ci şi senzorial: aici, în shul, totul e familiar, totul e ca acasă: camera „e decorată numai cu cărţi”. Aici, în camera de studiu, se va ruga, aici va studia. Şi tot aici, poate pentru ultima oară, va cocheta cu lexicul romantic: „Simt de parcă-aş sta pe ţărmul imensităţii”. Imaginea e frumoasă, desigur: un ocean de cărţi pe marginea căruia îţi proiectezi silueta. De fapt, îţi proiectezi teama. Vorbeşti în clişee pentru că încă nu stăpâneşti cuvintele cele noi.

Până să dobândească însă cuvintele, ia în primire spaţiul: „Shul-ul pare atât de uzat. O pânză de catifea roşie e aruncată deasupra rostrului în partea din faţă a camerei, chiar înaintea arcului ce adăposteşte sulurile Torei. Aici stă predicatorul, adică cel care conduce serviciul, adică cel care spune rugăciunea de doliu; trec cu mâinile peste catifeaua de culoarea vinului şi văd urmele mâinilor care m-au precedat. Catifeaua e pătată. Pe alocuri, firele sunt duse. O splendidă erodare. Nu neglijenţa a deteriorat aceste instrumente. Dimpotrivă. Cu cât sunt duse mai multe fire, cu atât mai bine. Cu cât e materialul mai subţire, cu atât e mai gros”.

Cel care scrie aceste rânduri – scriitorul – nu ştie încă ce urmează să ia în primire cu adevărat. Pentru că în joc nu sunt doar cărţile. E şi tradiţia. E şi istoria. Pe aceasta o citeşte, la fel de bine, dacă nu chiar mai bine, în firele roase ale catifelei. O chiromanţie divină: urmele întipărite ale celor care l-au precedat. Alte mâini care-au mângâiat bucata de catifea (de culoarea vinului!), îmbătându-se de tradiţie. Firele s-au destrămat, dar a rămas urma mânilor care-au înlăturat ceva material şi-au pus în schimb ceva imaterial. Într-adevăr, splendidă erodare! Cu cât mâinile sunt mai numeroase şi paguba produsă de ele mai mare, cu atât mai bine pentru tradiţie. Pentru că o tradiţie solidă trebuie să fie o tradiţie transparentă. Asemeni acestei bucăţi de catifea uzată.

Mai întâi fiu şi abia apoi intelectual. Aşa îţi vine să-l descrii, văzându-l cum rătăceşte între cuvinte şi încăperi. Dar e un fiu robotizat, o maşinărie care face doar ce i se spune: se înclină, se roagă. În această ipostază e numai şi numai fiu, prelungire a tatălui. Se va supune, dar nu va renunţa la propria identitate. Numai că asta nu-l ajută deloc: „I don’t know what to do”. Într-adevăr, ce să facă? Ce-i rămâne de făcut? Brusc, ca o iluminare, află: „Voi deschide o carte!” Soluţie de continuitate, la un nivel (cititul de-acum se adaugă cititului dintotdeauna), dar şi soluţie de ruptură, la altul: fără să premediteze, fără măcar să bănuie, va începe o aventură la marginea schizofreniei. Intră şi iese prin kaddish-ul orfanului – se va ruga, nesmintit, de trei ori pe zi, va merge la shul şi va recita rugăciunea de doliu –, dar în paralel îşi construieşte propriul kaddish. Kaddish-ul arhivarului. Kaddish-ul lui Leon Wieseltier.

Aventura e una a identităţii profunde, dar ea devine şi una geografică. Va răscoli biblioteci, va cere şi va primi cărţi de departe. Va călători, imaginar, în Spania medievală şi în Franţa medievală. Dar, mai ales, va călători în Europa Centrală: în Germania, în Austria, în Polonia, în Lituania, în Cehia, în Ungaria, în Transilvania. Cărţile vor sosi de peste tot, pline de informaţii şi pline de contradicţii. Cărţi anoste şi cărţi scrise într-un limbaj plin de farmec. Texte ale rabinilor şi texte ale ucenicilor de rabini. Texte care forţează Legea şi texte pline de umilinţă faţă de Lege. Texte despre bărbaţi şi texte despre femei. Texte despre orfani şi texte despre copii care-şi reneagă părinţii. Texte despre părinţii care-şi adoră copiii şi texte despre părinţii care-şi abhoră odraslele. Fragmente mitologice şi fragmente folclorice. Fragmente apocrife şi fragmente de lucrări oficiale. Fragmente încurajatoare şi fragmente descumpănitoare. Cuvinte înălţătoare şi cuvinte blasfematorii. Cuvinte ale credinţei şi cuvinte ale revoltei. Imnuri ale purităţii şi imnuri ale murdăriei din noi. Texte despre taţi şi fii. Despre taţi şi fii.

Contururile dramei sunt din ce în ce mai precise, dar, ca şi el, ca şi orfanul Leon, nu ştii ce să faci. Acum chiar că nu ştii ce să faci. Să-l urmezi în această răscolire a intimităţii, să fii mereu alături de el? Ori să-l urmăreşti de la distanţă, cât să-i distingi silueta la intrarea şi la ieşirea din shul? Sau, din când în când, să-ţi arunci ochii pe ceea ce notează în jurnal? Mai întâi, însă, reciteşti primele pagini ale cărţii Kaddish de Leon Wieseltier şi ştii ce ai de făcut: „I will open a book”. Asta va fi ocupaţia lui Leon preţ de un an, preţ de cinci sute optzeci şi cinci de pagini, asta va fi şi ocupaţia ta. Foarte curând, îşi dă seama că toată istoria se va reduce la legătura dintre el, Leon Wieseltier, şi Dumnezeu.

Spre asta îl împing textele, spre asta îl împinge Tradiţia. Indiferent dacă e superficial sau înţelept, dacă e cinic sau prevăzător, datoria omului e limpede: odată ajuns în faţa Stăpânului, îi revine obligaţia să adeverească judecata acestuia şi să mărturisească adevărul sentinţei. Şi iată prima notă de revoltă, chiar înainte de-a fi început să cerceteze sistematic Legea: „Dar eu nu vreau să adeveresc judecata şi să verific verdictul! Socotiţi-mă, deci, între cei mulţi care nu vor fi niciodată înţelepţi. (Sau cercetaţi-mă cu alt prilej)”.

Preţ de multe pagini, perplexităţile înţeleptului Nahmanides – citat din abundenţă – devin perplexităţile lui Wieseltier. Bătrânul rabin se întreabă, în perfectă logică cinică, de ce jelim pe cineva din moment ce ştim că suntem muritori? Ba, mai mult, chiar cel mort ştia că va muri. Dar cine ştia asta – mintea sau sufletul lui? Mintea, fireşte. Însă nu poţi întreba mintea despre problemele sufletului şi nici nu poţi cere să i le rezolve. Dacă un lucru e inevitabil, nu înseamnă că eşti dator să accepţi, mecanic, inevitabilitatea. Or, inevitabilul ne deprimă nu în ultimul rând pentru că este inevitabil! „Mă aşteptam oare ca tatăl meu să nu moară? Bineînţeles că nu. Şi totuşi, mă tângui.” Jelim pentru că înţelepciunea ne arată durerea, dar nu oferă şi remediul durerii. Ce să deduci de aici? Cum să te raportezi la cuvintele, egal de înţelepte, care, unele, motivează durerea în faţa morţii, celelalte indiferenţa? Ce are de spus filozoful? Ce are el să-l întrebe pe filozof? „Help me, Nahmanides. Help me.” Fără semne de exclamare. Cu voce stinsă.

Acestor constatări logice, Leon Wieseltier le contrapune o întrebare grăbită: „La ce bun filozofia dacă există durere?” Abia a început doliul şi atacă înseşi bazele instituţiei doliului. Pentru că, o va constata zi după zi, doliul e o instituţie. Omul în faţa Legii. (Kafka ar exulta.) Omul nu jeleşte moartea, ci o abstracţiune – mortalitatea. Înainte de a constata nefiinţa sa trupească, o constată pe cea spirituală: ai murit pentru că eşti deja mort! Un mort e un mort e un mort?

Cum Scriptura nu interzice doliul – dar nu există nici o poruncă de a fi consolat –, înseamnă că este măcar permis, dacă nu încurajat. Încurajat ca activitate religioasă, încurajat ca treptată obişnuinţă cu deznodământul propriului destin. Nahmanides citează din Ecleziast (7: 2-3): „Mai bine să te duci într-o casă de jale decât să te duci într-o casă de petrecere; căci acolo îţi aduci aminte de sfârşitul fiecărui om, şi cine trăieşte îşi pune la inimă lucrul acesta. Mai bună este întristarea decât râsul; căci prin întristarea feţei inima se face mai bună”. Dar încă mai sugestive sunt ecourile din „Plângerile lui Ieremia”: Dumnezeu nu vrea să-l chinuie pe om şi, prin urmare, îi oferă şansa de a-şi salva sufletul de păcate. Nahmanides nu face decât să dea îmbrăcăminte juridic-religioasă cuvintelor sacre.

Atras de text, scufundat în text, Leon Wieseltier începe să străbată o lume fără oameni. Peste câteva luni vor reapărea, unul câte unul, şi aceştia. Deocamdată, asemeni unei fantome, străbate un oraş scufundat în nefiinţă, un tărâm al deşărtăciunii fără speranţă. Lumina blândă, ce ţine oraşul în prizonierat, îi pune şi mai mult în evidenţă nimicnicia. Impregnat mental de acest peisaj, nici Nahmanides nu-i mai pare chiar atât infailibil. În fond, ce ţel urmăreşte acesta? Să dea o întrebuinţare suportabilă morbidităţii. Să stabilească limitele între care doliul e bun şi limitele dincolo de care dăunează. De ce? Pentru că „intimitatea cu moartea poate distruge pofta de viaţă”. El vrea să zăgăzuiască puterea durerii. Adică exact ceea ce, acum, nu poate şi nu vrea Leon Wieseltier. Nu fără ţâfnă, adnotează textul lui Nahmanides: „Îi doresc succes”.

Ce să deducem de aici? Că îndoliatul nu trebuie să dea un sens metafizic morţii, ci unul moral. Un alt motiv de a pune sub semnul întrebării cutuma: „Moartea tatălui meu n-a fost o tragedie. Ea e o critică”. O critică adresată, fireşte, copilului! De unde şi uimirea: „Mi-a murit tatăl şi drept urmare trebuie să devin mai bun?” Prea multe întrebări, mult prea multe unghiuri de vedere inacceptabile. Într-adevăr, cum să reduci moartea la un „reproş”? Numai pentru că în felul acesta bazele metafizice ale disperării ar fi şubrezite, diminuându-ţi durerea? În ecuaţie simplă, într-un teatru al metafizicii şi al moralei, replica vine repede şi sec: vocea moralistului: „E vinovat”; vocea fiului: „Nu, e mort”.

Altfel spus, nimeni nu-ţi poate anula suferinţa – dreptul la suferinţă – în numele fricii de suferinţă. Moraliştii morţii îşi trag puterea tocmai din lipsa de putere în faţa morţii. Dar şi din refuzul de a admite că le este frică. Ei doresc să opună „democraţiei morţii” (democraţiei oarbe, indiferente, reci) estetica faptelor bune. „Dumnezeu e drept, însă moartea e neutră.” Nu poţi opune o valoare – credinţa în bine, în milostenie, în frumuseţea sufletului – unui gest brutal. Nu-l poţi „desface” (unmake), cum spune Leon Wieseltier. Tocmai de aceea îşi stabileşte de la bun început o poziţie întărită: „N-am de gând să fiu neconsolabil, dar nu vreau nici să fiu tras pe sfoară”.

Tras pe sfoară? De către cine? Deocamdată, de către texte. De lucrurile aspre cerute de Lege. Mai târziu îl vor înşela oboseala, lipsa de atenţie, monotonia ritualului, indiferenţa oamenilor. Şi obscurele, nemiloasele porniri ale firii, înclinaţia lui de-a pune totul sub semnul întrebării. Poate o fiinţă fundamental dubitativă – aşa cum e un anumit Leon Wieseltier – suporta fără să crâcnească asediul platitudinilor unui ritual? Experienţa cărţii numită Kaddish arată că poate. Pentru că oricâte sensuri, oricâte motivaţii, oricâte subtilităţi ar găsi şi oricât l-ar intriga acele subtilităţi („Moartea nu e îngrozitoare. Păcatul e îngrozitor”), există o previzibilitate şi o repetitivitate a durerii. Chiar dacă, pe alocuri, rugăciunea, drumul la şi de la sinogogă îi relevă lucruri la care în mod normal nu se gândeşte: câteva pasaje din „Cântarea Cântărilor” îi aduc în minte, în plin Georgetown, parfumul şi gazelele Orientului. Cu alte cuvinte, o împrejurare care presupune reculegerea absolută nu refuză discuţia despre iubire şi dorinţă.

Dar mai puternică decât amândouă e gelozia: există o gelozie în faţa iubirii şi o gelozie în faţa morţii. Gazelele din Georgetown ar putea fi simbolul nebănuit al acestei lupte subterane dintre viaţă şi moarte. Ceea ce în peisajul unui parc sugerează puritatea, într-un alt loc, într-un spital, semnifică gelozia celui aflat pe patul de moarte. Şocanta potrivire între cuvintele biblice şi ceea ce constată în ultimele zile ale tatălui său confirmă, tragic, plurivalenţa simbolului!

Înainte de a reveni la Nahmanides, constată că nu s-a îndepărtat prea mult de vechea identitate. Vechii prieteni ce n-au abandonat shul-ul îl reprimesc cu un firesc care abia el i se pare nefiresc. Toată zbaterea, toată drama provin din impresia, îndelung cultivată, c-a intrat în pielea altui personaj. Şi iată-l constatând că ruptura nu e nici pe departe atât de radicală pe cât îşi imaginase: fascinat de imaginea romantică a înstrăinatului, e neplăcut surprins de faptul că acolo unde el construise o prăpastie se întinde câmpia calmă. „Îmi plac cercurile sfărâmate. Eu sfărâm cercuri”, plusează el, dar se bucură că nimeni nu i-a auzit mica fanfaronadă. Şi, imediat, ca şi cum şi-ar fi dres glasul, iese din impas, invocând cuvintele kaddish-ului: „Magnified and sanctified… May His great Name be blessed…”

Acest mic fragment surprinde formula adoptată de Leon Wieseltier atât în scrierea cărţii, cât şi în împlinirea îndatoririlor filiale. Nu „contrapunctismul” ei uimeşte, ci calmul cu care se raportează la două imagini, diametral opuse: fiul şi intelectualul. Ca fiu, îşi va duce la capăt datoria cu un stoicism admirabil. Ca intelectual, nu va pierde nici un prilej de a cârti. Speculează orice imprecizie şi expune ridicolului orice contradicţie a vechilor texte. Dar n-o face din dispreţ faţă de ele, ci din insatisfacţia că nici unul nu-i livrează adevărul la care tânjeşte. Înţelepţii se contrazic, fac sofisme, delirează. Doar selectând din fiecare câte un grăunte va ajunge să înţeleagă povara la care s-a înhămat. Ca fiu, n-are nevoie de astfel de contraforturi. Dar ca intelectual nu poate respira fără să le palpeze, fără să le dezghioace, fără să le demonteze şi să le monteze la loc. Perla înţelepciunii zace, bineînţeles, sub mormane de cuvinte plictisitoare. Fiul-intelectual va trebui să aleagă cu multă grijă totul, chiar şi ideile cu care nu e, n-are cum fi de acord.

Splendida comparaţie făcută de Nahmanides între Socrate şi Solomon (grecul, moştenitor al unei vitale tradiţii cinice, evreul, obsedat de etică, de distincţia între bine şi rău) în privinţa morţii şi a suferinţei pune una dintre cărămizile înţelegerii kaddish-ului. Cum binele şi răul, suferinţa şi bucuria provin, în egală măsură, din voinţa lui Dumnezeu, omului nu-i revine decât să se conformeze dorinţei divine: „În zilele belşugului veseleşte-te, iar în zilele suferinţei varsă o lacrimă, pentru că există un timp al lacrimii şi un timp al doliului”. Fără îndoială, comentează Leon Wieseltier, dar asta înseamnă că „există şi un timp în care să nu lăcrimezi şi un timp în care să nu jeleşti”. Desigur, fără ca acestea să fie intervale ale bucuriei. El ştie de pe acum ce sunt: un timp al lecturii şi un timp al reflecţiei pe marginea celor citite. Textul – mai puternic decât suferinţa şi decât moartea.

În realitate, Socrate şi Solomon spun acelaşi lucru – cu menţiunea că grecul nu-l spune până la capăt. Lipsindu-i referinţa supremă, Dumnezeu, el nu accede la metafizic, ratând şansa ca din cuvintele sale să poată extrage o lege, aşa cum se întâmplă în cazul evreului. Din acest punct de vedere, nu doar Solomon, dar şi Socrate ar putea fi un veritabil Eclesiast. „Ecclesiastes” („cel ce vorbeşte în faţa unei adunări”) erau amândoi, măcar prin faptul că se adresau direct mulţimilor, transmiţându-şi înţelepciunea. Numai că în timp ce Socrate îşi propunea să consoleze mintea, Solomon se îngrijeşte mai ales de curăţenia sufletului.

Conflictul între Nahmanides şi stoici (Socrate fiind abuziv asimilat acestora!) are în vedere nu punctul de pornire, ci finalitatea. Ca analişti ai lumii, stoicii sunt desăvârşiţi. Ca filozofi, sunt corigenţi. Lipsiţi de orizontul viziunii, stoicii, spre deosebire de evrei, s-au limitat la înregistrarea mecanică a elementelor lumii. S-au descalificat pentru că au acţionat ca nişte funcţionari, atunci când ar fi trebuit să dea frâu liber imaginaţiei existenţiale. Leon Wieseltier preia fluxul polemic al magistrului său şi tranşează cu o metaforă norocoasă vechiul conflict între curaj şi milă: „E asemeni acelui om care iese dintr-o încăpere cu spatele. Iar în spatele lui se află Dumnezeu”.

Imaginea e extraordinară, dar ea se sprijină pe o atribuire greşită: grecii – stoicii, în cazul de faţă – urmăreau cu totul altceva decât rezolvarea unei chestiuni de onoare în raport cu divinitatea. Reducând principiile vitale la plăcere şi durere, fireşte că erau insensibili la ceea ce Leon Wieseltier numeşte „disperarea evreiască”. Pentru ei, moartea e un segment al vieţii, un segment al legii naturale. Prin urmare, e un lucru bun, născut din raţiune – chiar dacă nu toţi au acces la o astfel de raţiune. În acest sens, Leon Wieseltier face bine mutând accentul stoicismului de pe teamă pe curaj. Dar şi Nahmanides are dreptate când observă că „Dumnezeu stă între stoicism şi disperare”!

Autorul sugerează, arbitrând între conflicte şi idiosincrazii, că există o inevitabilă contaminare între culturi şi credinţe şi că e prea puţin important cine-a fost primul şi cine ultimul. Spiritul se hrăneşte din anacronisme, iar cei de pe urmă îi „regândesc” după bunul lor plac pe cei dintâi. Fără îndoială, un Socrate „îmbunătăţit de Solomon” ar fi un gânditor redutabil. Iar superioritatea, măcar tehnică, a stoicismului „îmbunătăţit de iudaism” trebuie să fie şi ea redutabilă. Deşi, mai întâi, ar trebui să vorbim de un Socrates „îmbunătăţit de stoicismul îmbunătăţit de Solomon îmbunătăţit de iudaism”! Toate aceste nu sunt simple jocuri de-a întâietatea: sunt chiar felul în care funcţionează lumea. De aceea, Leon Wieseltier are dreptate când spune că lucrul cel mai rău ce se poate întâmpla în lumea spiritului e indiferenţa. De ce? Pentru că într-o astfel de lume ea „vine, din punct de vedere spiritual, în contradicţie cu moralitatea”.