Albert Camus, Noces

Copyright © Éditions Gallimard, 1959

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate 

de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8476-2

ISBN PDF: 978-973-46-8477-9

ISBN print: 978-973-46-7796-2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : Algeria, o stradă (cca 1880)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Călăul îl sugrumă pe cardinalul

Carrafa cu o frânghie de mătase care

se rupse: trebui să o ia de la capăt de două

ori. Cardinalul îl privi pe călău

fără să rostească un singur cuvânt.

Stendhal,
Ducesa di Palliano

Nuntă la Tipasa

Primăvara, Tipasa e locaşul zeilor, şi zeii vorbesc în soare şi în mirosul de pelin, în marea poleită cu argint, în cerul de un albastru gălbui, în ruinele năpădite de flori şi în lumina care clocoteşte printre grămezile de pietre. În unele ceasuri câmpia e neagră de soare. Ochii se străduiesc zadarnic să vadă şi altceva decât stropii de lumină şi culoare ce tremură pe marginea genelor. În arşiţa de cuptor, mireasma îmbelşugată a plantelor aromatice îţi zgârie gâtlejul şi te înăbuşă. În depărtare se zăreşte dunga neagră a munţilor Chenoua, ce-şi au rădăcinile în dealurile din jurul satului; urnite greoi şi sigur, spinările lor se pierd treptat în mare.

Venim prin satul ce se deschide către golf. Intrăm într-o lume galbenă şi albastră în care ne întâmpină văratica răsuflare, înmiresmată şi aspră, a pământului algerian. Pretutindeni buganvilea roz se revarsă peste zidurile caselor; în grădini, hibiscuşi de un roşu încă pal, grămezi de trandafiri de culoarea ceaiului, groşi ca smântâna, şi straturi delicate de irişi înalţi şi albaştri. Toate pietrele dogoresc. La ceasul când coborâm din autobuzul vopsit într-un galben strălucitor, măcelarii îşi fac obişnuitul rond matinal în căruţele lor roşii, chemându-i cu trâmbiţa pe locuitorii satului.

În stânga portului, o scară de pietre arse de soare duce spre ruine, printre fistici şi drobiţă. Drumul trece prin faţa unui mic far, pierzându-se apoi în largul câmpiei. În jurul farului, plante mari cu frunza grasă şi cu flori violete, galbene şi roşii coboară primele stânci, pe care marea le învăluie cu zgomot de sărutări. Nemişcaţi şi drepţi în vântul subţire, sub soarele care ne încălzeşte numai o jumătate a feţei, privim lumina care coboară din cer, marea fără o cută şi surâsul dinţilor ei strălucitori. Suntem, pentru ultima oară, spectatori, înainte de a pătrunde în împărăţia ruinelor.

După câţiva paşi ne ameţeşte mirosul de pelin. Cenuşiul lui lânos acoperă ruinele cât vezi cu ochii. Duhul lui dospeşte în arşiţă şi, de la pământ înspre soare, pe toată întinderea lumii urcă un alcool generos care face să tremure cerul. Mergem în întâmpinarea dragostei şi a dorinţei. Nu umblăm după vreo învăţătură şi nici după amara filosofie a măreţiei. În afară de soare, de săruturi şi de parfumuri sălbatice, totul ne pare fără însemnătate. Nu caut să fiu singur. Am venit deseori aici cu cei pe care-i iubeam şi-am citit pe feţele lor surâsul luminos pe care-l are dragostea în aceste locuri. Când mă aflu aici, las pe seama altora ordinea şi măsura. Mă prind cu totul în marele desfrâu al firii şi al mării. În această împreunare a ruinelor cu primăvara, ruinele s-au preschimbat iar în pietre şi, pierzându-şi chipul cioplit de mâna omului, s-au întors în sânul firii. În cinstea întoarcerii acestor fiice risipitoare, natura a împrăştiat pretutindeni flori. Între lespezile forumului, heliotropul îşi arată capul rotund şi alb, iar muşcatele îşi varsă sângele pe locul unde cândva s-au înălţat case, temple şi pieţe publice. După cum prea multă ştiinţă îi aduce pe unii oameni din nou la credinţa în Dumnezeu, tot aşa, odată cu scurgerea anilor, ruinele s-au întors la matca lor. Astăzi se despart de trecut, lăsându-se fără stavilă în voia forţei adânci ce le aşază iar în inima lucrurilor care se prăbuşesc.

Câte ore am petrecut strivind pelinul, mângâind ruinele, încercând să-mi potrivesc respiraţia după răsuflarea năvalnică a lumii! Cufundat în miresme sălbatice şi în zumzet de gângănii toropite, las să-mi pătrundă în ochi şi în inimă măreţia insuportabilă a cerului dogoritor. Nu-i uşor să devii ceea ce eşti, să-ţi regăseşti adevărata măsură. Dar în timp ce priveam spinarea masivă a munţilor Chenoua, sufletul mi se liniştea, năpădit de o stranie certitudine. Învăţam să respir, mă integram şi mă împlineam. Urcam dealurile unul după altul şi fiecare îmi pregătise o răsplată. Ca acel templu ale cărui coloane măsoară drumul soarelui şi de unde se vede întreg satul, cu zidurile sale albe şi roz şi cu balcoanele verzi. Şi ca acea bazilică de pe dealul dinspre răsărit: şi-a păstrat neatinse zidurile şi, jur-împrejurul ei, cât vezi cu ochii, se înşiră sarcofage dezgropate, cele mai multe abia ieşite din pământul căruia încă îi mai aparţin. Cândva, ele au fost morţi; acum cresc salvii şi ridichi sălbatice. Bazilica Sainte-Salsa e creştină, dar ori de câte ori ne uităm prin vreo spărtură, ajunge până la noi cântarea lumii: dealuri plantate cu pini şi chiparoşi sau marea ce-şi rostogoleşte câinii albi abia la vreo douăzeci de metri depărtare. Colina pe care e aşezată bazilica Sainte-Salsa e teşită la vârf şi vântul năvăleşte prin porticuri. Sub soarele dimineţii, o fericire fără de margini se leagănă-n văzduh.

Cât sunt de săraci cei care au nevoie de mituri! Aici zeii slujesc drept paturi sau repere în scurgerea zilelor. Descriu şi spun: „Roşu, albastru, verde. Iată marea, muntele, florile“. Şi de ce-aş mai pomeni de Dionysos ca să spun că-mi place mirosul măciuliilor de fistic strivite? Şi imnul străvechi, la care mai târziu mă voi gândi în voie, „Ferice de făptura pământeană care-a văzut aceste lucruri“ a fost oare într-adevăr compus în cinstea lui Demeter? Să văd, şi să văd aici, pe pământ, cum aş putea uita această învăţătură? La misterele din Eleusis, contemplaţia era de-ajuns. Chiar şi aici, ştiu că niciodată nu mă voi apropia destul de lume. Trebuie să fiu gol şi să mă arunc în mare, impregnat încă de parfumurile tari ale pământului, să mă spăl de ele în valuri şi să înnod pe trupul meu îmbrăţişarea după care suspină, gură-n gură, de atâta vreme, pământul şi marea. În apă: înfiorarea întregului trup, năvala a ceva vâscos, rece şi opac, apoi cufundarea, cu urechile ţiuind, nasul care curge şi gura amară, înotul, braţele lucind de apă scoase din mare ca să se bronzeze la soare şi coborâte cu o încordare a tuturor muşchilor, apa alergându-mi pe trup, picioarele stăpânind năvalnic unda – şi absenţa de orizont. Pe mal, mă prăbuşesc în nisip, abandonându-mă lumii, întors în greutatea mea de carne, ameţit de soare şi, din când în când, privindu-mi braţele pe care, pe măsură ce apa se scurge, apar petice de piele zbicită, cu peri aurii şi pulbere de sare.

Aici înţeleg ce-i gloria: dreptul de-a iubi fără măsură. Nu cunosc în lumea aceasta decât o iubire. Când îmbrăţişezi un trup de femeie, strângi la piept şi acea bucurie ciudată care coboară din cer către mare. Peste o clipă, când mă voi arunca în pelin ca să-mi impregnez corpul de mireasma lui, voi şti, împotriva tuturor prejudecăţilor, că duc la împlinire un adevăr care este cel al soarelui şi care va fi şi cel al morţii mele. Într-un sens, îmi joc aici viaţa, o viaţă cu gust de piatră caldă, plină de murmurul mării şi de ţârâitul cicadelor care se pornesc chiar acum să cânte. Briza e răcoroasă şi cerul, albastru. Iubesc această viaţă cu toată fiinţa şi vreau să vorbesc despre ea în libertate: ea îmi dăruieşte orgoliul condiţiei mele de om. Totuşi mi s-a spus adesea: n-avem de ce fi mândri. Ba da, avem de ce: acest soare, şi marea, inima mea zvâcnind de tinereţe, trupul meu cu gust de sare şi imensul decor galben şi albastru în care dragostea se întâlneşte cu gloria. Trebuie să-mi pun toată puterea şi priceperea în slujba acestei cuceriri. Aici totul mă lasă intact, nu renunţ la nimic din mine însumi, nu port nici o mască: îmi e de-ajuns să învăţ cu răbdare dificila ştiinţă de-a trăi, ce face cu prisosinţă cât toate regulile lor de bună purtare.

Puţin înainte de amiază, ne întoarcem printre ruine către o cafenea mică de la marginea portului, cu capul răsunând de culori şi de cimbalele soarelui. Cu ce răcoare prietenoasă ne întâmpinau atunci încăperea plină de umbră şi paharul mare cu sirop de mentă verde, rece ca gheaţa! Afară e marea, apoi drumul fierbinte şi prăfuit. Aşezat la masă, încerc să prind între genele tremurătoare strălucirea multicoloră a cerului alb şi dogoritor. Pe toate feţele şiroind de sudoare, pe toate trupurile, proaspete în pânza uşoară care ne îmbracă, se vede oboseala fericită a unei zile de nuntă cu lumea.

Se mănâncă prost în această cafenea, dar se găsesc multe fructe, mai cu seamă piersici, din care muşcăm de-a dreptul, cu zeama curgându-ne pe bărbie. Cu dinţii înfipţi în piersică, îmi ascult zvâcnetul puternic al sângelui în urechi, privesc la toate cu ochii larg deschişi. Pe mare, tăcerea uriaşă a amiezii. Orice făptură frumoasă are orgoliul frumuseţii sale şi lumea îşi picură astăzi orgoliul prin toţi porii. În faţa ei, de ce să neg bucuria de-a trăi, dacă ştiu că această bucurie nu cuprinde totul? Nu-i nici o ruşine să fii fericit. Dar astăzi imbecilul este rege, şi-l numesc imbecil pe cel care se teme de bucurie. E mult de când mi se vorbeşte întruna despre orgoliu: ştiţi, e păcatul Satanei. Feriţi-vă, ni se strigă, vă veţi pierde, voi şi puterile voastre vii. De-atunci am învăţat că un anumit orgoliu… Dar alteori nu mă pot împiedica să revendic orgoliul de-a trăi, pe care lumea întreagă conspiră să mi-l dea. La Tipasa, văd înseamnă cred, şi nu mă încăpăţânez să neg ceea ce mâna mea poate atinge şi buzele pot mângâia. Nu încerc nevoia să fac din toate astea o operă de artă, ci doar să povestesc, ceea ce-i altceva. Tipasa e ca unul dintre acele personaje pe care le descrii pentru a exprima indirect un punct de vedere asupra lumii. Ca şi ele, depune mărturie, bărbăteşte. Astăzi ea este personajul meu, şi mi se pare că nu mă voi mai sătura mângâind-o şi descriind-o, într-o beţie nesfârşită. Există un timp când trebuie să trăieşti şi un timp când trebuie să depui mărturie despre ceea ce trăieşti. Există şi timp pentru creaţie, lucru mai puţin firesc. Mi-e de-ajuns să trăiesc cu tot trupul şi să depun mărturie cu toată inima. Să trăiesc la Tipasa, să depun mărturie, şi opera de artă va veni mai târziu. Iată una dintre formele libertăţii.

Niciodată nu rămâneam la Tipasa mai mult de o zi. Vine întotdeauna o clipă când simţi că ai văzut prea mult un peisaj, după cum trebuie să treacă multă vreme înainte de a simţi că l-ai văzut destul. Munţii, cerul, marea sunt tot atâtea chipuri pe care le descoperi aspre sau minunate pe măsură ce, în loc să le vezi numai, începi să le priveşti. Dar orice chip, pentru a-ţi vorbi, trebuie să sufere o înnoire. Şi ne plângem că obosim prea repede când, dimpotrivă, ar trebui să ne minunăm cât de nouă ne pare lumea numai pentru că, un timp, am uitat-o.

Spre seară mă duceam la marginea şoselei naţionale, într-un loc mai puţin sălbatic din parc, ce seamănă aici cu o grădină. După atâta parfum şi soare, în aerul răcoros al serii, spiritul se liniştea, iar trupul destins gusta acea tăcere interioară ce se naşte din dragostea împlinită. Mă aşezasem pe o bancă. Priveam câmpia rotunjindu-se odată cu ziua. Eram sătul. Deasupra mea, un rodiu îşi revărsa florile abia îmbobocite, închise şi vârstate ca nişte pumnişori strânşi care ascund în ei toată speranţa primăverii. În spate aveam o tufă de rozmarin, şi-i simţeam parfumul tare ca alcoolul, între copaci se zăreau dealurile şi, mai departe, o fâşie de mare pe care cerul, ca o corabie nemişcată, se odihnea cu dragoste. Inima îmi era plină de o ciudată bucurie, de bucuria care izvorăşte dintr-o conştiinţă împăcată. E un sentiment pe care actorii îl cunosc, acela pe care îl încearcă atunci când ştiu că şi-au jucat bine rolul, adică, în înţelesul cel mai exact, când ştiu că gesturile lor au coincis cu cele ale personajului ideal pe care-l întruchipează, că au intrat, într-un anume sens, într-un desen făcut dinainte, căruia i-au dat dintr-odată viaţă, hrănindu-l cu bătăile propriei inimi. Tocmai asta simţeam şi eu: îmi jucasem bine rolul, îmi făcusem meseria de om şi faptul de-a fi cunoscut bucuria preţ de o zi întreagă nu mi se părea o reuşită excepţională, ci împlinirea patetică a unei condiţii care, în anumite împrejurări, ne face din fericire o datorie. Regăsim atunci singurătatea, dar de data aceasta în satisfacţie.

Acum copacii se umpluseră de păsări. Pământul răsufla rar înainte de-a intra în umbră. Curând, odată cu prima stea, noaptea se va lăsa peste scena lumii. Zeii strălucitori ai zilei se vor întoarce în moartea lor de fiecare zi. Dar vor veni alţi zei. Şi feţele lor pustiite şi întunecate se vor fi născut totuşi în inima pământului.

Acum însă, neîntrerupta înflorire a valurilor pe nisip ajungea până la mine prin aerul în care dansa un polen auriu. Mare, câmpie, tăcere, parfumuri ale acestui pământ, totul mă umplea de o viaţă înmiresmată, iar eu muşcam din fructul auriu al lumii, simţind tulburat cum zeama lui, dulce şi tare, îmi curge pe buze. Nu, important nu eram eu, şi nici lumea, importante erau numai acordul şi tăcerea care, de la ea la mine, zămisleau iubirea. Iubire pe care nu aveam slăbiciunea s-o revendic numai pentru mine, conştient şi mândru c-o împart cu o întreagă rasă, născută din soare şi din mare, vie şi plină de sevă, care-şi trage măreţia din simplitate şi, dreaptă pe malul mării, îşi trimite surâsul complice către surâsul strălucitor al cerului său.