Joe Simpson, Touching the Void

Copyright © Joe Simpson, 1988

First published by Jonathan Cape, an imprint of Vintage Publishing.

Vintage Publishing is a part of the Penguin Random House Group of companies.

The right of Joe Simpson to be identified as the author of this work has been asserted.

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5592-2

ISBN PDF: 978-973-46-5593-9

ISBN print: 978-973-46-5525-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Mikadun/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOE SIMPSON este alpinist şi autorul mai multor bestselleruri, primul, Căzând în gol, fiind distins cu NCR Award şi Boardman Tasker Award pentru literatură montană. A mai scris This Game of Ghosts (1993), Storms of Silence (1996), Dark Shadows Falling (1997), The Beckoning Silence (2002) şi romanul The Water People (1992). În 2003, la 15 ani după publicare, Căzând în gol a fost ecranizat în regia lui Kevin Macdonald. În 2004, documentarul a obţinut Premiul BAFTA pentru cel mai bun film britanic al anului şi a participat la Festivalul de Film Sundance.

Lui Simon Yates, căruia îi voi rămâne veşnic îndatorat

Şi acelor prieteni care au plecat în munţi
şi nu s-au mai întors

Cuvânt înainte

L-am cunoscut pe Joe în Chamonix, iarna trecută. Ca mulţi alpinişti, hotărâse că venise vremea să se apuce de schiat, însă fără să ia lecţii, ci învăţând singur. Auzisem şi citisem poveşti despre el, despre situaţii pe muchie de cuţit prin munţi, mai ales despre ultima lui aventură în Perú, însă acestea nu avuseseră un impact prea mare asupra mea.

Stând lângă el într-un bar din Chamonix, parcă nu îmi venea să cred că el era celebrul alpinist care trecuse prin toate întâmplările acelea. Era negricios, cu o tunsoare uşor punk şi oarecum necioplit. Mi-era mai uşor să mi-l închipui pe străzile din Sheffield decât în munţi. Şi nici nu m-am mai gândit prea mult la el până ce nu i-am citit manuscrisul cărţii Căzând în gol. Nu era doar caracterul extraordinar al poveştii – şi aceasta era extraordinară, una dintre cele mai incredibile poveşti despre supravieţuire pe care le-am citit vreodată –, ci şi calitatea scriiturii, deopotrivă sensibilă şi dramatică, surprinzând extremele fricii, suferinţei şi emoţiei, atât ale lui, cât şi ale partenerului său, Simon Yates. Din clipa în care Joe a alunecat şi a căzut la coborâre, rupându-şi piciorul, de-a lungul agoniei lui solitare în crevasă şi până în momentul în care s-a târât în tabăra de bază, am fost captivat, incapabil să las cartea din mână.

Ca să pun în perspectivă lupta Iui Joe pentru supravieţuire, aş putea-o compara cu experienţa mea de pe Căpcăun¹ din 1977, când Doug Scott a alunecat în timp ce coboram de pe vârf şi şi-a rupt ambele picioare. Până aici situaţia era similară cu prima parte a încercărilor prin care a trecut Joe. Nu eram decât noi doi, aproape de vârful unui munte deosebit de ostil. Însă în cazul nostru mai erau alţi doi membri ai echipei într-un bivuac în zăpadă, pe şaua de sub vârf. Ne-a prins o furtună şi ne-a luat şase zile să ajungem jos, dintre care cinci fără mâncare. Pe drum am alunecat şi mi-am rupt coastele. A fost cea mai cumplită experienţă pe care am avut-o vreodată pe munte şi totuşi, în comparaţie cu cea prin care a trecut Joe Simpson, începe să pălească.

Ceva foarte asemănător s-a întâmplat pe Haramosh în Karakorum, în 1957. O echipă a Universităţii Oxford încerca să escaladeze pentru prima oară acest vârf, înalt de 7.398 de metri. Alpiniştii tocmai luaseră hotărârea să se întoarcă; doi dintre membrii echipei, Bernard Jillot şi John Emery, au vrut să meargă puţin mai încolo pe creastă ca să facă nişte fotografii, când au fost măturaţi de o avalanşă cu plăci de zăpadă. Au supravieţuit căderii, iar colegii lor au coborât să-i salveze, însă acesta nu era decât începutul unei catastrofe care a luat amploare şi din care doar doi au scăpat cu viaţă.

Şi povestea lor e foarte şocantă şi emoţionantă, însă a fost pusă pe hârtie de un scriitor profesionist şi, din această cauză, îi lipsesc directeţea şi forţa celui care scrie despre ceva ce a trăit chiar el. Aici străluceşte Joe Simpson. Nu numai că este una dintre cele mai incredibile poveşti de supravieţuire despre care am auzit, ci e spusă într-un mod absolut superb şi cutremurător, meritând să devină un clasic al genului.

Chris Bonington,
februarie 1988

1. Baintha Brakk, vârf în Karakorum, Himalaya (n.tr.).

Toţi oamenii visează: dar nu la fel.

Aceia care visează noaptea în cotloanele prăfuite ale minţii lor se trezesc ziua şi îşi dau seama că totul e lipsit de însemnătate: însă cei care visează ziua sunt oameni periculoşi, deoarece ar putea să-şi trăiască visele cu ochii deschişi, să le transforme în realitate.

T.E. Lawrence, Cei şapte stâlpi ai înţelepciunii

1

Sub lacurile din munţi

Stăteam întins în sacul meu de dormit, privind lumina ce se filtra prin pânza roşu cu verde a cortului iglu. Simon sforăia tare, tresărind din când în când în somn. Am fi putut fi oriunde. Interiorul unui cort implică un soi de anonimat. Odată ce fermoarul e închis şi nu se mai vede lumea de afară, orice simţ de orientare dispare. Scoţia, Alpii francezi, Karakorum – era exact la fel. Foşnetele, zgomotul vântului care agită pânza cortului sau sunetul ploii, denivelările tari de sub izopren, mirosul rânced de şosete şi de transpiraţie – astea sunt universale, la fel de reconfortante ca şi căldura sacului de dormit umplut cu puf.

Afară, pe fundalul cerului care începea să se lumineze, piscurile trebuie să fi fost mângâiate de primele raze ale soarelui de dimineaţă, poate un condor se înălţa, purtat de curenţii calzi, deasupra cortului. Nici ideea asta nu era prea fantezistă, pentru că văzusem unul rotindu-se deasupra taberei în după-amiaza de dinainte. Ne aflam în mijlocul Cordilierei Huayhuash, în Anzii peruvieni, la 45 de kilometri de drum dificil de cel mai apropiat sat şi înconjuraţi de cei mai spectaculoşi munţi înzăpeziţi pe care îi văzusem vreodată, iar singurul indiciu după care ne puteam da seama de asta din cortul nostru era vuietul regulat al avalanşelor ce se prăvăleau de pe Cerro Sarapo.

Mă simţeam tare bine în căldura protectoare a cortului, aşa că m-am târât fără tragere de inimă afară din sacul de dormit ca să aprind primusul. Ninsese puţin în timpul nopţii şi iarba îmi trosnea îngheţată sub tălpi în timp ce mă îndreptam către bucătăria improvizată sub o stâncă. Nu am auzit nicio mişcare când am trecut pe lângă cortul mic al lui Richard, de o singură persoană, prăbuşit într-o rână şi alb de promoroacă.

Ghemuindu-mă pe partea ferită de vânt a enormului bolovan ieşit în afară unde ne instalaserăm bucătăria, am savurat acest moment în care eram absolut singur. M-am chinuit puţin cu primusul reticent din cauza temperaturii şi a benzinei proaste cu care îl umplusem. Văzând că nu îl conving dacă îl iau cu binişorul, am făcut uz de forţă, punându-l deasupra unui primus cu gaz deschis la maximum. A izbucnit o flacără vie, de jumătate de metru, parcă făcând în ciudă benzinei murdare.

În vreme ce cratiţa cu apă se încălzea încet, m-am uitat în jur la albia lată şi uscată a râului, plină de bolovani; blocul eratic sub care mă ghemuiam era vizibil de la distanţă, în afară de cazurile când vremea era foarte rea. Un perete de gheaţă şi zăpadă imens, aproape vertical, se avânta către vârful Cerro Sarapo chiar în faţa taberei, la mai puţin de 2,5 kilometri distanţă. La stânga mea, înălţându-se din marea de morene, două castele glazurate, spectaculoase şi extravagante – Yerupajá şi Rasac – dominau tabăra. Maiestuosul Siula Grande, de 6.344 de metri, era în spatele muntelui Sarapo şi nu îl puteam vedea. Fusese escaladat pentru prima oară în 1936 dinspre culmea nordică de doi germani curajoşi. Puţini îl mai escaladaseră de atunci, iar adevăratul trofeu, dificila faţă vestică de 1.370 de metri, nu fusese cucerit încă.

Am oprit primusul şi am turnat cu grijă apa în trei căni mari. Razele soarelui nu ajunseseră încă pe culmea munţilor din faţă şi era cam răcoare la umbră.

— A fiert apa, dacă mai trăiţi, am anunţat cu voioşie.

Am dat un şut în cortul lui Richard ca să-l mai scutur de promoroacă şi el s-a târât afară, amorţit şi înfrigurat. Fără un cuvânt, s-a îndreptat ţintă către albia râului, cu o rolă de hârtie igienică în mână.

— Tot nu ţi-a trecut? l-am întrebat când s-a întors.

— Nu încă, dar cred că ce era mai rău a trecut. A fost al naibii de frig azi-noapte.

M-am întrebat dacă nu cumva altitudinea îi dădea de furcă şi nu mâncărica de fasole. Ne instalaserăm corturile la peste 4.600 de metri altitudine, iar el nu era alpinist.

Eu şi Simon îl întâlniserăm pe Richard pe când se odihnea într-un hotel mizerabil din Lima, la jumătatea călătoriei lui de şase luni de explorare a Americii de Sud. Ochelarii cu ramă metalică, îmbrăcămintea curată şi practică şi ticurile sale de păsăroi ascundeau un umor sec şi un repertoriu vast de reminiscenţe din trecutul lui de hoinar. Trăise împreună cu pigmeii, hrănindu-se cu larve şi fructe în timp ce traversa pădurile tropicale ale Zairului într-o pirogă şi văzuse un hoţ omorât în bătaie într-o piaţă din Nairobi. Tovarăşul lui de călătorie a fost împuşcat mortal de nişte soldaţi agresivi din Uganda, motivul fiind nimic mai mult decât un schimb dubios de casete audio.

Când nu muncea din greu ca să facă rost de bani, călătorea prin lume. De obicei călătorea singur, curios să vadă unde îl vor duce întâlnirile întâmplătoare din ţări străine. Ne-am gândit că nu aveam decât de câştigat dacă ni se alătura un personaj amuzant care să ne păzească echipamentele în tabără atunci când eu şi Simon eram pe munte. Era probabil o mare nedreptate faţă de ţăranii săraci din acest loc izolat, dar străzile lăturalnice din Lima ne făcuseră să privim cu suspiciune pe oricine. În orice caz, îl invitaserăm pe Richard să ni se alăture pentru câteva zile dacă voia să vadă Anzii mai de aproape.

Erau două zile de mers din locul în care ne-a lăsat rabla de autobuz, după ce urcaserăm cu sufletul la gură 130 de kilometri pe firul văilor din munţi. 46 de oameni se înghesuiau într-un vehicul şubred menit să transporte 22, iar numeroasele cruci pe care le vedeam pe marginea drumului, marcând locurile unde muriseră şoferi de autobuze şi pasagerii lor, nu ne îmbărbătau deloc. Motorul era legat cu un fir de nailon şi, când am făcut pană, cauciucul a fost schimbat cu ajutorul unui târnăcop.

La capătul celei de-a doua zile, Richard resimţea efectele altitudinii. Se lăsa întunericul în vreme ce ne apropiam de capătul văii, iar el ne-a zis s-o luăm înainte cu măgarii şi să instalam tabăra înainte de căderea nopţii; avea să vină şi el din urmă. Era drum drept acum, nu avea cum să se rătăcească, spusese el.

Încet, clătinându-se, a urcat pe morenele înşelătoare către lacul unde credea că am campat, amintindu-şi apoi că pe hartă mai era un al doilea lac. Începuse să plouă şi se făcea tot mai frig. Un tricou subţire şi nişte pantaloni subţiri din bumbac nu prea protejau de răcoarea nopţii andine. Epuizat, coborâse în vale, căutând adăpost. La urcare observase nişte colibe dărăpănate din piatră şi tablă ondulată care bănuia că sunt goale, dar suficient de adăpostite pentru a se odihni acolo în noaptea aceea. Spre surprinderea lui, a descoperit că erau ocupate de două adolescente şi o liotă de copii.

După îndelungi negocieri, a fost lăsat să doarmă în cocina porcilor. I-au dat să mănânce nişte cartofi fierţi cu brânză şi i-au dat un braţ de piei de oaie mâncate de molii, ca să-i ţină de cald. A fost o noapte lungă şi rece, iar păduchii de mare altitudine s-au ospătat, în sfârşit, pe săturate.

Simon a venit la bucătăria improvizată şi ne-a povestit visul intens pe care îl avusese. Eram ferm convins că aceste halucinaţii stranii erau rezultatul direct al somniferelor pe care le lua. Am decis să le încerc şi eu chiar în noaptea următoare.

Am înghiţit şi ultima gură de cafea în timp ce Simon s-a apucat de pregătit micul dejun şi am început să scriu în jurnal:

19 mai 1985. Tabăra de bază. Brumă groasă azi-noapte, în dimineaţa asta cer senin. Mă străduiesc încă să mă obişnuiesc aici. Pare un loc ameninţător de izolat şi palpitant în acelaşi timp; mult mai bine decât în Alpi – fără căţărători buluc, fără elicoptere, fără salvamontişti –, doar noi şi munţii… Viaţa pare mult mai simplă şi mai reală aici. E uşor să laşi întâmplările şi emoţiile să treacă fără măcar să te opreşti să le iei în seamă…

M-am întrebat cât credeam cu adevărat din toate acestea şi ce legătură aveau cu ceea ce făceam noi în Anzi. A doua zi aveam să facem o ascensiune de aclimatizare pe Rosario Norte. Dacă aveam să ne aclimatizăm suficient în zece zile, urma să atacăm faţa vestică, încă necucerită, a masivului Siula Grande.

Simon mi-a întins un castron cu terci de ovăz şi încă o cafea:

— Deci plecăm mâine?

— Am putea. Nu cred că ne va lua foarte mult dacă mergem fără bagaje. Am putea fi înapoi până la începutul după-amiezii.

— Singura mea grijă e vremea asta. Nu prea ştiu ce vrea să însemne.

De la sosirea noastră, fiecare zi fusese la fel. Dimineţile erau senine şi frumoase, însă către amiază apăreau pâlcuri de nori cumulus dinspre est, urmaţi inevitabil de ploaie. Pe versanţii înalţi aceasta se transforma în ninsoare abundentă, crescând riscul avalanşelor şi putând să ne blocheze căile de retragere. Când se comasau astfel de nori în Alpi, întotdeauna se avea în vedere o retragere imediată. Aici aceste modele climatice nu erau chiar la fel.

— Ştii, eu cred că nu e chiar atât de rău pe cât pare, a sugerat Simon gânditor. Uite, ieri, de exemplu. S-a înnorat şi a nins, dar temperatura nu a scăzut foarte mult, nu au fost fulgere sau tunete şi nu părea să bată vântul extrem de tare pe creste. Cred că astea nici nu sunt furtuni.

Poate că Simon avea dreptate, dar ceva nu-mi dădea pace, făcându-mă să am îndoieli.

— Vrei să spui că ar trebui să urcăm pe ninsoare? Dacă facem asta, nu riscăm să nu ne dăm seama dacă avem de-a face cu o furtună serioasă?

— Ba da, există riscul ăsta. O să vedem cum merge. Oricum, n-o să aflăm nimic dacă stăm aici tot timpul.

— Aşa e! Eram doar puţin îngrijorat în privinţa avalanşelor, asta-i tot.

Simon a râs.

— A, păi, ai toate motivele să fii. Dar ai scăpat cu viaţă după ultima. Mă gândesc că o să fie cam ca în Alpi iarna, cu zăpadă afânată şi spulberată şi fără avalanşe mari, de zăpadă umedă. Om vedea.

Îl invidiam pe Simon pentru atitudinea lui de genul „om trăi şi-om vedea”. Avea forţa de a profita de ceea ce i se oferea şi capacitatea de a se bucura de toate acestea fără să se lasă pradă îngrijorărilor şi îndoielilor. Era înclinat mai degrabă să râdă decât să se încrunte, amuzându-se de ghinionul lui ca şi de al altora. Înalt şi voinic, viaţa îi oferise mai mult avantaje decât de neajunsuri. Era uşor să te împrieteneşti cu el: era demn de încredere, sincer, gata să ia viaţa ca pe o glumă. Avea o claie de păr blond, ochi albaştri, veseli, şi acea doză de nebunie care-i face pe puţini oameni să fie atât de speciali. Mă bucuram că aleseserăm să venim aici împreună, doar noi doi. Era printre puţinii oameni cu care puteam rezista atâta timp. Simon avea tot ce îmi lipsea mie, era tot ceea ce mi-ar fi plăcut să fiu.

— Cam pe la cât socotiţi că sunteţi înapoi? a întrebat Richard somnoros din sacul lui de dormit în vreme ce eu şi Simon ne pregăteam s-o luăm din loc, în dimineaţa următoare.

— Cel târziu la 3. Nu intenţionăm să stăm prea mult, mai ales dacă iar se schimbă vremea.

— OK. Baftă.

Bruma de dimineaţă întărise pământul afânat şi era mai uşor de mers decât am anticipat. În scurt timp am intrat într-un ritm susţinut, urcând în tăcere în zigzag constant prin grohotiş. De fiecare dată când priveam în urmă, corturile deveneau tot mai mici şi a început să-mi facă plăcere efortul fizic, simţindu-mă mai în formă şi mai puternic decât crezusem. Avansam rapid, în ciuda altitudinii, iar Simon ţinea pasul cu mine. Îmi făcusem griji degeaba că n-o să ne potrivim. Dacă un alpinist care nu e tocmai în formă este nevoit să-şi încetinească ritmul natural după cel al tovarăşului său, va fi nevoit curând să facă eforturi ca să ţină pasul. Nu-mi era greu să-mi imaginez frustrările şi tensiunile care s-ar isca într-o astfel de situaţie.

— Cum merge? am întrebat când ne-am oprit pentru o scurtă pauză.

— Mă simt destul de bine, dar mă bucur că nu fumăm tura asta.

Am aprobat în tăcere, în ciuda faptului că protestasem când Simon a sugerat să nu luăm ţigări cu noi la tabăra de bază. Îmi simţeam plămânii muncind din greu în aerul rece şi rarefiat. Faptul că sunt un fumător înrăit nu m-a afectat niciodată în Alpi, dar am fost nevoit să accept că ar fi mai înţelept să nu fumez în timpul acestei expediţii. Doar riscul de a fi afectat de rău de altitudine şi edeme pulmonare, despre care auziserăm atâtea, m-a ajutat câteva zile dificile, în care am tânjit după tutun.

Ne-a luat vreo două ore să lăsăm pantele cu grohotiş în urmă. Apoi am luat-o către nord, îndreptându-ne spre o şa înaltă de deasupra unei zone cu contraforturi de piatră spartă. Tabăra a dispărut din vedere şi imediat am devenit conştient de liniştea şi singurătatea locului în care ne aflam. Pentru prima oară în viaţa mea am înţeles cum e să fii izolat de oameni şi de societate. Mă simţeam minunat de liniştit şi de senin. Mă încerca un sentiment de libertate totală – să fac ce voiam, când voiam şi cum voiam. Dintr-odată, totul s-a schimbat. Toată letargia a fost înlocuită de o independenţă înviorătoare. Acum nu mai aveam responsabilităţi decât faţă de noi înşine şi nu era nimeni care să ne deranjeze sau să ne vină în ajutor…

Simon era la o oarecare distanţă în faţa mea, urcând în tăcere, îndepărtându-se tot mai mult. Deşi o luase înainte, deoarece eu aveam un ritm mai puţin constant, nu îmi mai făceam griji privind viteza şi condiţia fizică, pentru că ştiam acum că ne potriveam destul de bine. Nu mă grăbeam nicăieri, ştiam că puteam ajunge amândoi cu uşurinţă pe vârf. Dacă se ivea vreun loc cu o panoramă frumoasă, mă opream bucuros pentru o clipă ca să admir priveliştea.

Ravenele stâncoase erau pline de pietre sfărâmicioase. Ieşind pe după un afloriment galben, m-am bucurat să văd că Simon se oprise pe o şa, la vreo 60 de metri mai încolo, pregătind ceva cald de băut.

— Pietrişul ăsta sfărâmicios nu a fost chiar atât de rău pe cât mă aşteptam, am spus eu gâfâind. Dar ceaiul ăsta nu strică.

— Ai văzut Siula Grande, acolo, în stânga muntelui Sarapo?

— Dumnezeule, e fantastic.

M-a copleşit când l-am văzut în faţa mea.

— E mult mai mare decât părea în fotografiile alea.

Luând cana aburindă pe care mi-a întins-o Simon, m-am aşezat pe rucsac şi am cuprins cu privirea întregul lanţ muntos etalat în faţa noastră. În stânga se vedea faţa sudică a muntelui Rasac, o pantă largă, acoperită de gheaţă brăzdată de fâşii de piatră, creând un un efect marmorat. La dreapta vârfului înzăpezit al muntelui Rasac şi legat de acesta printr-o creastă cu o cornişă periculoasă, vedeam vârful Seria Norte, ceva mai scund. De acolo, creasta cu cornişă se adâncea într-o şa, apoi se curba în sus, arcuindu-se amplu peste doi umeri de stâncă, înspre vârful piramidal al muntelui Yerupajá. Era de departe cel mai înalt munte care se vedea şi domina priveliştea, înălţându-se, acoperit de gheaţă şi zăpadă proaspătă, scânteietoare, cu mult deasupra gheţarului Siula. Faţa lui sudică avea forma clasică de munte, triunghiulară; creasta de vest, stâncoasă, cu cornişă, se arcuia în sus dinspre şaua de sub Seria Norte, creasta de est încreţindu-se şi coborând către altă şa. Faţa de sub această creastă forma o serie uimitoare de culoare paralele de zăpadă afânată, gravate ca o dantelărie în umbrele proiectate de soare.

La baza crestei am recunoscut şaua Santa Rosa, pe care o văzuserăm în fotografiile cu Siula Grande. Aceasta făcea legătura între creasta sud-estică a muntelui Yerupajá şi capătul crestei nordice a masivului Siula Grande. Această creastă nu părea să fie prea complicată în zona unde începea să urce, pentru ca apoi să se îngusteze şi să şerpuiască, formând cornişe de zăpadă înspăimântător de subţiri, agăţate precar dincolo de marginea uriaşei feţe vestice. Culmina cu o uriaşă cuşmă de zăpadă care forma vârful masivului Siula Grande.

Acea faţă vestică era ambiţia noastră. La început îmi părea ciudată, de parcă n-aş mai fi văzut-o înainte. Scara şi faptul că o priveam din alt unghi decât cel din fotografii o făceau de nerecunoscut, până ce, treptat, anumite caracteristici distinctive au început să prindă contur. O îngrămădire uriaşă de nori cumulus începea să se reverse peste creasta nordică a masivului Siula Grande, venind, ca de obicei, dinspre est, unde uriaşele păduri tropicale din bazinului Amazonului, încălzite de soare, generau aceste pâlcuri regulate de nori încărcaţi de umezeală.

— Cred că ai avut dreptate cu vremea, Simon, am spus. Ăştia nu-s nori de furtună. Cred că e doar un sistem de convecţie al junglei.

— Mda, nu e decât duşul nostru obişnuit de după-amiază.

— Cam cât de sus crezi că suntem acum? am întrebat.

— Trebuie să fim la vreo 5.400 de metri, poate un pic mai mult. De ce?

— Ei bine, e un record pentru amândoi şi nici măcar nu am băgat de seamă.

— Când dormi cam la aceeaşi înălţime cu a Mont Blancului, nu mai pare cine ştie ce, nu? a spus Simon rânjind.

Când ne-am golit cănile, începeau să cadă primii fulgi apoşi. Vârful lui Rosario era încă senin, deşi nu pentru mult timp. Probabil că nu era mai sus de 120 de metri faţă de locul unde ne aflam noi pe şa, iar pe vreme bună putea fi atins într-o oră şi ceva. Niciunul din noi nu a spus că ar trebui să facem cale întoarsă. Dar am înţeles amândoi că vârful rămâne pe altă dată.

Simon şi-a luat rucsacul în spinare şi a pornit în jos, spre capătul pantei cu grohotiş. A început să alerge şi să alunece la vale prin ravenele stâncoase pe care ne chinuiserăm să urcăm. Apoi, chiuind, am coborât în viteză vreo 450 de metri de grohotiş nesigur şi alunecos, încercând să facem cristiane, ca schiorii, şi am ajuns înapoi în tabără gâfâind, dar exaltaţi.

Richard începuse să pregătească masa de seară şi ne-a întins câte o cană cu ceai, pe care îl făcuse când ne-a zărit sus, pe grohotiş. Ne-am aşezat lângă flăcările primusurilor cu benzină ca să-i povestim, entuziasmaţi şi cam haotici, ce făcuserăm şi ce văzuserăm, până ce rafalele de ploaie au potopit brusc valea, alungându-ne la adăpostul cortului mare.

După ce s-a lăsat întunericul, pe la 6:30, oricine s-ar fi apropiat de cort n-ar fi văzut decât o luminiţă caldă, lucind roşie şi verde prin pânza cortului, şi ar fi auzit murmurul slab al conversaţiei, întrerupt din când în când de hăhăieli când Richard ne povestea o întâmplare haioasă cu opt membri ai unei echipe de rugby din Noua Zeelandă care s-au rătăcit în junglele din Africa Centrală. Ne-am făcut planuri pentru următoarele căţărări de antrenament, apoi am jucat cărţi până la o bucată de noapte.

Următorul nostru obiectiv urma să fie creasta sudică a vârfului Nevado Yantauri, încă neescaladată, aflată la mică distanţă de corturile noastre, dincolo de albia râului. Într-adevăr, părea că nu vom ieşi deloc din raza de vedere a taberei până vom ajunge în vârf. Creasta sudică se întindea de la dreapta la stânga, începând cu nişte formaţiuni stâncoase, transformându-se apoi într-o culme lungă şi elegantă acoperită de zăpadă, cu cornişă, care ducea către o zonă extrem de instabilă de seracuri, care se înmulţeau către vârf. Aveam să facem un bivuac sus, pe creastă, ori la urcare, ori la coborâre, pentru a ne testa teoriile despre vreme.

Dimineaţa era rece şi însorită, dar aspectul neobişnuit de ameninţător al cerului către est ne-a convins să lăsăm creasta sudică a vârfului Yantauri pentru altă zi. Simon s-a dus la un mic lac din apropiere, format în urma topirii gheţii, ca să facă o baie şi să se bărbierească, iar eu şi Richard am pornit să vedem dacă nu puteam cumpăra nişte lapte şi brânză de la fetele de la colibe.

Păreau că se bucură să ne vadă şi au fost încântate să ne vândă din brânza lor de casă. Cum Richard rupea puţină spaniolă, am aflat că le cheamă Gloria şi Norma şi că dormeau în colibe când urcau cu vitele tatălui lor pe păşunile alpine. Păreau cam sălbatice şi neîngrijite, însă erau foarte atente cu copilaşii, care păreau absolut capabili să-şi poarte singuri de grijă. Am lenevit la soare şi ne-am uitat la ei cum fac treabă. Alecia, în vârstă de trei ani (pe care o poreclisem Paddington), păzea intrarea în ţarcul vitelor, având grijă să nu iasă vacile şi viţeii, în vreme ce fraţii şi surorile ei mulgeau vacile, ţineau viţeii să nu sugă sau pregăteau zerul în nişte săculeţi de etamină. Toate se făceau râzând şi fără grabă, cu veselie. Ne-am înţeles cu fratele Gloriei, Spinoza, să ne aducă nişte provizii din cel mai apropiat sat în următoarele câteva zile şi ne-am întors în tabără, ciugulind din brânză şi mai aruncând câte o privire către nori, care păreau gata să se pună pe plouat mai devreme decât de obicei. Aproape că nu ne venea să credem că ne vom delecta cu legume proaspete, ouă, pâine şi fructe după două săptămâni în care nu mâncaserăm decât paste şi fasole.

A doua zi am plecat devreme din tabără către Yantauri. Am pornit cu stângul. Grohotişul s-a dovedit extrem de periculos, cu pietre care cădeau, pocnind, desprinse de pe faţa vestică de deasupra noastră, presărată cu sfărâmături. Eram tensionaţi şi agitaţi şi voiam să ne mişcăm repede, însă rucsacurile noastre grele ne împiedicau. La jumătatea zonei cu grohotiş, Simon şi-a dat seama că îşi uitase aparatul de fotografiat jos, unde se odihnise ultima oară. Şi-a aruncat rucsacul jos şi a fugit înapoi, în vreme ce eu am continuat să urc către dreapta, căutând protecţia pereţilor de stâncă de la altitudine mai mică.

Pe la ora 6 în seara aceea ne instalaserăm sus, pe creastă, însă vremea se înrăutăţise şi nişte nori negri şi ameninţători se apropiau rapid de bivuacul nostru expus. La lăsarea întunericului am ridicat micul nostru cort de bivuac lângă un perete de stâncă adăpostit şi ne-am culcat, neliniştiţi. A nins fără încetare în noaptea aceea, însă furtuna de care ne temeam nu s-a materializat. Teoria noastră despre vreme părea să se confirme.

A doua zi dimineaţă am atacat înzăpezita creastă de sud cu mari speranţe, dar pe la 5.500 de metri am fost nevoiţi să renunţăm. Înotam prin zăpada afânată, care ne ajungea până la brâu şi ne secătuia puterile. Creasta cu o cornişă mare ar fi fost mult prea periculoasă. Când am plonjat printr-o fisură ce despica o cornişă dublă de sub seracurile din vârf şi am putut vedea clar faţa de vest, am hotărât că e de ajuns pentru ziua aceea.

Obosiţi, ne-am întors la corturi după o coborâre dificilă a pereţilor feţei de vest, presăraţi cu sfărâmături. Cel puţin acum aveam nişte răspunsuri vitale în ce priveşte vremea. Fără îndoială că aveau să se işte furtuni serioase uneori, dar cel puţin nu trebuia să ne retragem la primul semn că norii încep să se adune.

Două zile mai târziu am pornit din nou, de data aceasta către creasta sudică a vârfului Seria Norte. Din tabăra de bază arăta spectaculos, iar după câte ştiam noi, nu fusese niciodată escaladată. Pe măsură ce ne apropiam, am început să înţelegem de ce. Acasă, la Sheffield, Al Rouse ne spusese că aceasta este „o creastă de o oarecare dificultate”. La o inspecţie mai atentă, ne-am dat seama că reputaţia lui Al că minimalizează lucrurile era pe deplin justificată. După un bivuac friguros şi înghesuit, am luat din nou cu asalt epuizanta zăpadă afânată, pentru a ajunge pe o şa înaltă de la baza crestei. O serie uimitoare de cornişe, care prelungeau aproape vertical creasta, se întindeau una peste alta pe 600 de metri deasupra noastră către vârf. Dacă am fi atins cornişa de jos cu un piolet, întreaga masă de gheaţă instabilă ne-ar fi căzut în cap. Am reuşit să facem haz de efortul nostru zadarnic, întrebându-ne ce ar crede Richard despre a treia noastră tentativă eşuată de a ajunge pe vârf. Dar eram în formă, aclimatizaţi şi pregătiţi acum pentru obiectivul nostru principal – faţa vestică a masivului Siula Grande.

Două zile întregi ne-am îndopat cu mâncare şi am stat la soare, pregătindu-ne pentru faţa vestică. Începusem să simt fiori de teamă acum, odată ce luasem hotărârea să o pornim spre Siula imediat ce va fi vreme bună. Dacă ceva nu va merge bine? Ne puteam pierde viaţa foarte uşor. Am realizat cât de singuri am ales să fim şi m-am simţit mic. Simon a râs pe înfundate când i-am spus ce mă frământă. Ştia motivul şi probabil că simţea aceeaşi tensiune în interior. Era sănătos să fii puţin speriat şi era bine că-mi simţeam corpul reacţionând la frică. Putem face asta, putem face asta… repetam întruna, ca pe o mantră, ori de câte ori simţeam acel gol în stomac. Nu era vorba de falsă bravadă. Acomodarea psihică, pregătirea pentru a face mutarea finală, întotdeauna a constituit o fază dificilă a pregătirilor pentru mine. Unii îi spun raţionalizare, însă „speriat de moarte” ar fi o descriere mai potrivită şi mai cinstită!

— OK, a spus Simon în cele din urmă, facem un bivuac în zăpada de la baza peretelui, apoi îl urcăm tot a doua zi. Două zile de urcat, două zile de coborât, aş zice eu.

— Dacă nu se schimbă vremea…

Dimineaţă vremea era cam mohorâtă. Norii ascundeau vârfurile şi sub plafonul întunecat nu se vedeau decât flancurile. În aer plutea o ameninţare ciudată. Am perceput-o amândoi în timp ce ne pregăteam rucsacurile, ca să fim gata să pornim devreme a doua zi în caz că vremea se va schimba. Oare avea să fie o furtună adevărată sau pur şi simplu un cadou trimis mai devreme decât de obicei din partea Amazonului? Am îndesat încă o butelie de gaz în sacul meu.

— Nu m-aş supăra dacă am izbuti de data aceasta. Până acum e 3:0 pentru munţi.

Am zâmbit văzând expresia tristă a lui Simon.

— Pe Siula o să fie altfel. În primul rând, e prea abrupt ca să stea pe el prea multă zăpadă afânată.

— Patru zile, zici, a repetat Richard într-o doară.

— Cinci, maximum – mi-a aruncat Simon o privire – şi, dacă nu ne întoarcem într-o săptămână, vei fi fericitul proprietar al tuturor lucrurilor noastre!

Mi-am dat seama că Richard a râs doar pentru că râdeam noi. N-aş fi vrut să fiu în locul lui, să aştept fără să ştiu ce se întâmplă acolo, sus. Cinci zile e mult, mai ales când eşti singur şi nu ai cu cine să schimbi o vorbă.

— Probabil că după trei zile o să tragi tot felul de concluzii, dar încearcă să nu-ţi faci griji. Noi ştim ce facem, iar dacă se va întâmpla ceva rău, tu nu vei putea să ne ajuţi cu nimic.

În ciuda tuturor eforturilor noastre de a mai reduce din greutate, rucsacurile aveau să fie o povară serioasă. Luam cu noi mult mai multe echipamente decât până atunci. Cortul de bivuac era mult prea stânjenitor; am hotărât să nu-l mai luăm cu noi, sperând că vom găsi adăposturi bune în zăpadă. Chiar şi fără cort, ancorele de zăpadă, şuruburile de gheaţă, colţarii şi pioleţii, echipamentul de stâncă, primusurile, buteliile cu gaz, mâncarea şi sacii de dormit cântăreau în total descurajant de mult.

Richard hotărâse să ne însoţească până la gheţar şi am pornit la drum a doua zi dimineaţă în pas vioi, sub soarele fierbinte. După o oră am ajuns la marginea gheţarului şi am început să urcăm pieptiş o ravenă abruptă printre morenele aflate mai jos şi un perete de stâncă erodat care forma malul stâng al gheţarului. Noroiul şi pietrişul au fost înlocuite de o harababură de bolovani şi grohotiş. Era incomod să tot ocolim şi să ne căţărăm peste aceste obstacole, dintre care unele erau adesea de câteva ori mai mari decât un stat de om, şi era cu atât mai greu cu rucsacurile alea uriaşe în spate. Richard ţinea pasul destul de bine după două săptămâni la altitudine mare, dar o serie de colţi ascuţiţi şi gheaţă mânjită de noroi, ce se vedeau din locul în care ne-am oprit să ne odihnim, prezentau un obstacol serios pentru el, care era încălţat cu nişte adidaşi uşori. Ca să depăşim zona aia şi să urcăm pe gheţar, trebuia să trecem de un perete abrupt de gheaţă, înalt de vreo 25-30 de metri. Stânci mari stăteau într-un echilibru precar deasupra traseului.

— Cred că n-ar trebui să mergi mai departe, a spus Simon. Noi am putea să te ajutăm să ajungi acolo, sus, dar nu şi să cobori înapoi.

Richard a privit în jur cu tristeţe peisajul arid, cu noroi şi galeţi instabili. Sperase la ceva mai impresionant. Faţa vestică a masivului Siula nu se vedea încă.

— Vă fac poze înainte să plecaţi, a anunţat el. Nu se ştie niciodată, poate o să mă îmbogăţesc vânzându-le ca poze funerare!

— Vor fi foarte apreciate, sunt sigur! a mormăit Simon.

L-am lăsat acolo, printre bolovani. Din poziţia unde ne aflam, cocoţaţi pe peretele de gheaţă, părea al nimănui. Rămânea singur.

— Aveţi grijă! ne-a strigat Richard, cu mâinile făcute căuş în jurul gurii.

— Stai liniştit, a strigat Simon, n-avem de gând să ne riscăm! Ne vom întoarce la timp. Pe curând…

Silueta singuratică s-a pierdut curând printre bolovani, în vreme ce noi ne îndreptam către primele crevase, unde ne-am pus colţarii şi ne-am legat în coardă. Era foarte cald pe gheţar, sub lumina orbitoare reflectată de pereţii acoperiţi de gheaţă ai muntelui. Nu era nicio adiere de vânt. Marginea gheţarului era fisurată şi contorsionată şi ne-am uitat înapoi, la traseul nostru, pentru a ne fixa detaliile în minte. Niciunul din noi nu voia să le uite până ce aveam să coborâm. Urmele noastre cu siguranţă aveau să dispară până atunci sub zăpada proaspătă şi era important să ştim, la întoarcere, dacă s-o luăm pe dedesubtul sau pe deasupra crevaselor.

Când s-a lăsat noaptea rece şi senină peste munţi, noi eram instalaţi confortabil în bivuacul nostru de zăpadă de la poalele versantului. A doua zi dis-de-dimineaţă, când urma să pornim, avea să fie ger.