© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3608-2

ISBN PDF: 978-973-46-3609-9

ISBN print: 978‑973‑46‑3403‑3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Giacomo di Maggiolo (1551‑1602), hartă de navigaţie ce înfăţişează ţărmurile europene şi nordul Africii (1563)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARIAN COMAN este cercetător la Institutul de Istorie „Nicolae Iorga” al Academiei Române şi cadru didactic asociat la Facultatea de Istorie a Universităţii din Bucureşti. Magister artium al Central European University, doctor în istorie al Universităţii din Bucureşti, bursier Chevening la Universitatea din Oxford şi fellow al Colegiului Noua Europă, este editor al crestomaţiei de surse medievale Dominium şi Ecclesia în Occidentul medieval. Crestomaţie de istorie medie universală (2006).

Cuprins

Partea I
GEOGRAFIA PUTERII

Capitolul 1. Puterea teritorială a domniei. Ţara şi teritoriul

1.1. O paradigmă dominantă. Modernitatea Ţării Româneşti medievale

1.2. Ţara – teritoriu modern sau comunitate medievală?

1.3. Domeniul eminent – ficţiunea istoriografică a unei puteri teritoriale

1.4. Fundamentul sistemului fiscal – individul, teritoriul sau comunitatea?

Concluzii

Note

Capitolul 2. Geografie laică şi geografie ecleziastică. Ţara Românească şi Ungrovlahia

2.1. „Toată Ţara Românească” – istoria unei confuzii

2.2. Ungrovlahia în titulatura domnească

2.3. De la Ungrovlahia la Ţara Românească

2.4. De la mitropoliţi „a toată Ungrovlahia” la mitropoliţi „ai ţării”

Concluzii

Note

Capitolul 3. Geografie tradiţională şi geografie administrativă. Ţări şi judeţe

3.1. Ţara şi ţările. Judeţele şi interpretarea idilică a întemeierii Ţării Româneşti

3.2. Judeţele şi fiscalitatea Ţării Româneşti medievale

3.3. Judeţele şi harta puterii domneşti

3.4. Judeţele şi teritorializarea comunităţilor

Concluzii

Note

Capitolul 4. Centru şi periferii. Boierii de margine şi puterea domnească

4.1. Buzoienii

4.2. Mehedinţii

Concluzii

Note

Partea a II-a
GEOGRAFIA FRONTIERELOR

Capitolul 5. Frontiere şi teritorii medievale. O discuţie istoriografică

5.1. Frontierele medievale şi construcţia statală

5.2. Teza turneriană şi frontiera ca orizont de colonizare

5.3. Multiculturalismul şi frontiera ca spaţiu de întâlnire

Note

Capitolul 6. Frontiera cu Moldova şi întinderea spre răsărit a puterii domneşti

6.1. O frontieră „specială”. Istoriografia frontierei moldo-muntene

6.2. Câteva vicii metodologice şi necesitatea unei noi abordări

6.3. Basarabia – istoria unei confuzii cartografice28

6.4. „Către părţile tătăreşti” şi frontiera răsăriteană a Ţării Româneşti

6.5. Domnii Ţării Româneşti şi marginea ţării dinspre Moldova

Concluzii

Note

Capitolul 7. Frontiera carpatică a Ţării Româneşti medievale

7.1. Carpaţii – axă geografică sau frontieră istorică?

7.2. Definirea frontierei. Ţara Românească şi „feudele ungureşti”

7.3. Delimitarea frontierei. Hotarul dintre Ţara Românească şi Ardeal

7.4. Controlul frontierei. Drumurile, cetăţile şi vămile de pe frontiera carpatică

Concluzii

Note

Capitolul 8. Frontiera dinspre Dunăre a Ţării Româneşti medievale

8.1. Dunărea – frontieră geografică sau axă istorică?

8.2. Dincolo de Dunăre. Podunavia şi relaţiile sârbo-muntene

8.3. Frontiera de pe Dunăre. Cetăţile, vadurile şi vămile dunărene

8.4. Dincoace de Dunăre. Ţara Românească şi kazalele nord-dunărene

Concluzii

Note

Concluzii

Bibliografie

Index

Lista ilustraţiilor

Harta aşezărilor de la hotarul moldo-muntean atestate în documentele Ţării Româneşti (secolul al XVI-lea)

Harta hotărniciei din 1520 dintre Ţara Românească şi Ardeal

Dunărea în documentele interne ale Ţării Româneşti de până la 1600 (numărul de atestări în raport cu numărul de hrisoave)

Harta campaniei dunărene din 1462 a lui Vlad Ţepeş

Drumul Dârstorului şi vadul Marotin în secolul al XVI-lea

Harta kazalelor nord-dunărene: Turnu, Giurgiu şi Brăila (secolul al XVI-lea)

Abrevieri

AARMSI

–

Analele Academiei Române. Memoriile Secţiunii Istorice

AIIAC

–

Anuarul Institutului de Istorie şi Arheologie, Cluj

AIIAI

–

Anuarul Institutului de Istorie şi Arheologie „A.D. Xenopol”, Iaşi

AO

–

Arhivele Olteniei

BCMI

–

Buletinul Comisiunii Monumentelor Istorice

Bogdan, Documente

–

Ioan Bogdan, Documente şi regeste privitoare la relaţiile Ţării Rumâneşti cu Braşovul şi Ungaria în secolul XV şi XVI

Bogdan, Relaţiile

–

Ioan Bogdan, Documente privitoare la relaţiile Ţării Rumâneşti cu Braşovul şi Ungaria în secolele XV şi XVI

BOR

–

Biserica Ortodoxă Română

BRV

–

Bibliografia românească veche

BSRRG

–

Buletinul Societăţii Regale Române de Geografie

Călători străini

–

Călători străini despre Ţările Române

Cronici turceşti

–

Cronici turceşti privind Ţările Române: extrase

DIR-B

–

Documente privind Istoria României. B. Ţara Românească

Dragomir, Documente

–

Silviu Dragomir, Documente nouă privitoare la relaţiile Ţării Româneşti cu Sibiul în secolele XV şi XVI

DRH-A

–

Documenta Romaniae Historica. A. Moldova

DRH-B

–

Documenta Romaniae Historica. B. Ţara Românească

DRH-D

–

Documenta Romaniae Historica. D. Relaţii între Ţările Române

FHDR

–

Fontes Historiae Dacoromanae

Hurmuzaki

–

Documente privitoare la istoria românilor culese de Eudoxiu Hurmuzaki

LRV

–

Literatura română veche

MVCE

–

Mihai Viteazul în conştiinţa europeană

Panaitescu, Documente

–

Petre P. Panaitescu, Documente slavo-române din Sibiu (1470-1653)

Quellen

–

Quellen zur Geschichte der Stadt Kronstadt in Siebenbürgen

RESEE

–

Revue des Études Sud-Est Européennes

RHSEE

–

Revue Historique du Sud Est-Européen

RIR

–

Revista Istorică Română

SAI

–

Studii şi Articole de Istorie

SCIVA

–

Studii şi Cercetări de Istorie Veche şi Arheologie

SMIM

–

Studii şi Materiale de Istorie Medie

Tocilescu, 534

–

Grigore G. Tocilescu, 534 documente istorice slavo-române din Ţara Românească şi Moldova privitoare la legăturile cu Ardealul 1346-1603

UKB

–

Urkundenbuch zur Geschichte der Deutschen in Siebenbürgen

Veress, Documente

–

Andrei Veress, Documente privitoare la istoria Ardealului, Moldovei şi Ţării Româneşti. Acte şi scrisori

Cuvânt-înainte

„Teritoriu” este un cuvânt înşelător. Înşelător în primul rând prin materialitatea la care trimite şi care îi conferă în ochii noştri aparenţa unei existenţe obiective. Ce poate fi mai concret decât o bucată de pământ? De aici se naşte însă iluzia, pentru că teritoriul nu este doar o bucată de pământ, ci o anumită bucată de pământ. Mai înainte de a deveni o întindere geografică, un teritoriu este o idee, un decupaj al spaţiului, definit şi trasat în minţile oamenilor. Iar aici, inevitabil, intră în joc puterea sau, mai bine zis, diferitele tipuri de putere. Suntem obişnuiţi să facem o distincţie clară între diversele teritorii, în funcţie de tipul de putere care le generează: teritoriile sociojuridice, precum moşia unui sat, teritoriile politice, precum România sau Uniunea Europeană, teritoriile ştiinţifice, precum continentele, sau teritoriile fantastice, precum Pământul de Mijloc al lui Tolkien. De fapt, toate aceste teritorii au acelaşi punct de plecare, fiind mai întâi concepute sau, altfel spus, imaginate în mintea oamenilor. Sigur că apoi sunt construite cu ajutorul unor instrumente diferite: o anumită practică socială şi o anumită evoluţie istorică în cazul celor dintâi, discursul ştiinţific şi imaginaţia în cazul ultimelor două. Dar toate pleacă din acelaşi impuls iniţial, prin care un om sau o comunitate decupează din spaţiu o anumită parte, dându-i un anumit sens, adică transformând-o într-un teritoriu. Următorul pas este transformarea ideii teritoriale într-o categorie mentală şi, prin aceasta, într-o realitate socială. Satele, statele teritoriale sau continentele sunt categorii geografice cu care operăm în mod obişnuit pentru că gândirea noastră a fost astfel configurată. Această „setare” se poate face prin mijloace felurite: de la „corecţia fizică” – vreme de veacuri cunoaşterea teritorială a moşiei satului s-a transmis, din generaţie în generaţie, întipărită în memoria tinerilor printr-o bătaie zdravănă la hotare – la mijloace mai subtile, cum ar fi amplasarea în fiecare sală de clasă a unei hărţi a teritoriului statal. Rezultatul este însă acelaşi: ceea ce iniţial a fost o decupare subiectivă a spaţiului capătă aparenţele unei realităţi obiective. Iar cu cât mai îndelungată este istoria unei idei teritoriale, cu atât mai puternică este iluzia existenţei sale obiective.

Cea mai veche idee teritorială dintre cele trei pe care le-am amintit este continentul. Apărut în mintea navigatorilor greci, adoptat şi difuzat de geografii Greciei antice, dar mai ales răspândit şi impus la nivelul întregului pământ odată cu Renaşterea, prin marile descoperiri, conceptul de continent are o istorie veche de mai bine de două milenii. Continentele sunt însă categorii mentale, nu realităţi obiective, dovadă că geografii nu reuşesc nici acum să cadă de acord asupra numărului lor, care continuă să varieze între cinci şi şapte. A doua idee teritorială, cea de sat, este de dată mai recentă, în pofida imaginii sale adânc înrădăcinate în cultura europeană de realitate imemorială. Satul, un habitat rural stabil, alcătuit din case învecinate, concentrate în jurul a doi poli, cimitirul şi biserica, ai cărui locuitori se definesc ca o comunitate solidară, se naşte în Europa medievală în jurul anului 1000. În sfârşit, ultimul concept, dar, cu siguranţă, cel mai agresiv dintre toate, este statul teritorial. Apărut la sfârşitul Evului Mediu şi începutul epocii moderne, statul teritorial a avut marea şansă de a putea rescrie întreaga istorie în avantajul său. Proclamându-se rezultatul inevitabil al evoluţiei istorice şi având la îndemână instrumente mult mai puternice decât până atunci, puse la dispoziţie de modernitate, statul teritorial a reuşit să impună decuparea geografiei şi istoriei potrivit contururilor proprii. Mai presus de toate însă, statul teritorial şi-a discreditat vechii rivali – imperiile, ligile urbane, oraşele-stat sau monarhiile medievale –, pe care i-a redus la simple încercări eşuate, rătăciri în raport cu propria devenire. Astfel, întreaga istorie politică a fost subordonată ideii teritoriale, iar actorii politici au fost judecaţi după capacitatea lor de a înţelege şi de a urmări îndeplinirea unui destin teritorial prestabilit.

Scopul acestui volum este de a destrăma iluzia înţelegerii istoriei Ţării Româneşti medievale prin prisma categoriei mentale de stat teritorial, după contururile căruia au fost decupate geografia şi istoria în România ultimelor două secole. Ceea ce mă interesează în continuare nu este atât interpretarea teleologică a istoriei naţionale, care a redus Ţara Românească la un simplu episod al formării statului şi naţiunii române moderne. Deşi, inevitabil, mă voi referi şi la acest aspect, analiza pe care o propun porneşte de la o altă întrebare: ce rol a avut ideea teritorială în construcţia politică a Ţării Româneşti? Au fost domnii Ţării Româneşti medievale interesaţi să-şi definească statul şi să-şi exercite puterea în raport cu un anumit teritoriu? Sau: statul Basarabilor a fost o comunitate politică de tip medieval, definită mai degrabă în raport cu diferite grupuri sociale şi comunităţi? Altfel spus, atunci când ne imaginăm Ţara Românească medievală ar trebui să avem în minte un teritoriu sau o reţea complexă de comunităţi şi de grupuri sociale? Deşi întrebarea nu a mai fost formulată până acum, aproape toţi medieviştii români i-au dat aprioric un răspuns. Un stat întemeiat prin alipirea mai multor teritorii, organizat administrativ pe baza sistemului teritorial al judeţelor, definit prin dreptul eminent al domnului asupra întregului teritoriu, în care sistemul fiscal era organizat pe o bază teritorială şi care a încercat să-şi extindă stăpânirea asupra teritoriilor româneşti din sud-estul Moldovei (Basarabia), din sudul Transilvaniei (Amlaş şi Făgăraş) şi din Dobrogea, dar, totodată, şi să-şi salvgardeze integritatea teritorială în faţa expansiunii otomane. Pe scurt, aceasta ar fi imaginea Ţării Româneşti medievale, potrivit paradigmei interpretative care a dominat şi domină istoriografia. Această carte îşi propune să conteste validitatea acestei paradigme cvasiunanim acceptate şi să arate că, vreme de aproape două veacuri, ideea teritorială a ocupat un loc marginal în construcţia politică a Ţării Româneşti. Până spre mijlocul secolului al XVI-lea, domnii Ţării Româneşti nu au fost interesaţi nici să-şi definească puterea în termeni teritoriali, nici să-şi uniformizeze geografic exercitarea puterii, împărţind statul în subunităţi teritorial-administrative, nici să instituie un sistem fiscal teritorial şi nici măcar să delimiteze întinderea stăpânirii lor prin trasarea hotarelor ţării. Puterea primilor Basarabi a fost cu mult mai interesată de oameni, de grupuri sociale şi de comunităţi decât de teritorii. Cred că cel mai bine surprind natura puterii domneşti cuvintele prin care voievodul Transilvaniei, însărcinat de regele Ungariei să-l repună pe tron pe Vlad Ţepeş, anunţa îndeplinirea misiunii sale: „cea mai mare parte a Ţării Româneşti este cu noi, deoarece toţi boierii sunt cu noi, mai puţin doi care ni se vor alătura şi ei în curând”. Momentul cuceririi puterii nu era nici cel al înfrângerii rivalului, nici cel al cuceririi cetăţilor sau a scaunelor domneşti, ci acela în care boierii, mai bine spus acei boieri care contau, i se închinau noului domn. Aşadar, Ţara Românească continua să fie, spre sfârşitul secolului al XV-lea, în primul rând un construct sociopolitic, şi nu unul politico-teritorial.

De la un moment dat însă, iar momentul decisiv îl plasez în secolul al XVI-lea, teritoriul a căpătat o poziţie centrală în construcţia statală. Domnii munteni, până atunci interesaţi să-şi negocieze şi să-şi exercite puterea în raport cu diferite grupuri sociale, au început să gândească teritorial. Mai importantă decât stabilirea momentului în care a avut loc această schimbare mi se pare identificarea principalului factor care a determinat-o. Iar răspunsul, complet neaşteptat, este Imperiul Otoman. Transformarea Ţării Româneşti într-un stat teritorial, începând cu secolul al XVI-lea, a fost o consecinţă directă a presiunii otomane. În mod tradiţional, impactul otoman asupra Ţării Româneşti a fost considerat principala cauză a slăbirii statului şi a decăderii puterii domneşti în epoca de după Mircea cel Bătrân. Această interpretare se confruntă însă cu o problemă: documente interne arată că un domn de la mijlocul veacului al XVI-lea, Petru cel Tânăr de pildă, a exercitat o putere mult mai mare asupra propriilor supuşi, prin colectarea de taxe sau prin administrarea justiţiei, decât o făcuse Mircea cel Bătrân. Sigur că Petru cel Tânăr era mult mai dependent de puterea sultanului decât fusese Mircea. În interiorul ţării însă, puterea lui se făcea mult mai simţită în viaţa supuşilor, iar una dintre manifestările acesteia a fost tocmai statul teritorial. Îmi dau seama cât de îndrăzneţe trebuie să pară, la prima vedere, aceste idei care răstoarnă interpretarea tradiţională a istoriei Ţării Româneşti medievale. Însă am preferat să expun de la bun început direcţia principală în care va merge argumentaţia mea pentru ca, avertizat din timp, cititorul să poată urmări cu mai multă atenţie înşiruirea argumentelor.

Această carte are la bază teza de doctorat pe care am susţinut-o la Universitatea din Bucureşti, în martie 2012, sub coordonarea profesorului Andrei Pippidi, şi este rezultatul a zece ani de cercetare dedicaţi acestui subiect. Axul central în jurul căruia mi-am construit interpretarea au fost cele peste 3.000 de documente cunoscute emise de cancelaria domnească în secolele XIV-XVI. Am ales să privesc Ţara Românească medievală prin ochii domniei nu pentru că nu aş fi fost interesat şi de alte perspective, din afara ţării, dar mai ales din interiorul ei, ci pentru că singurul corpus consistent de surse pentru această perioadă este cel al hrisoavelor domneşti. Construcţia statală a Ţării Româneşti medievale poate fi privită din diferite unghiuri, prin prisma surselor bizantine, ungureşti, otomane, moldoveneşti sau munteneşti târzii. Adesea, aceste izvoare surprind aspecte pe care cancelaria medievală a ţării le trece sub tăcere, motiv pentru care se dovedesc foarte utile. Lumina pe care o aruncă asupra Ţării Româneşti medievale este însă incidentală şi intermitentă. Prin urmare, dacă pentru reconstituirea unor momente punctuale din istoria Ţării Româneşti medievale aceste surse sunt esenţiale, înţelegerea procesului construcţiei statale în ansamblul său nu poate pleca decât de la hrisoavele interne. Nu am fixat cercetării mele un cadru cronologic prestabilit, pentru că procesul istoric pe care l-am analizat nu începe şi nici nu se sfârşeşte la o dată fixă. Construcţia teritorială a Ţării Româneşti a început odată cu întemeierea statului, fără însă a se confunda cu aceasta, şi a continuat până în secolul al XIX-lea, atunci când ţara a fost încorporată unui nou teritoriu, păstrându-şi încă multă vreme identitatea. După cum voi arăta, acest îndelungat proces istoric, de aproape jumătate de mileniu, a cunoscut în a doua jumătate a secolului al XVI-lea o transformare importantă. Prin urmare, limitele cronologice ale tezei, pe care însă le-am depăşit de câte ori mi s-a părut necesar, sunt mijlocul veacului al XIV-lea şi mijlocul veacului al XVI-lea. Cât priveşte abordarea, metodologia cred că trebuie să fie mai degrabă subînţeleasă din demersul cercetării decât expusă explicit în deschiderea lui. În fond, singurul criteriu după care poate fi evaluată o metodă de cercetare îl constituie nu rădăcinile pluridisciplinare, nici înrudirea cu un anumit curent de gândire, nici folosirea unui jargon conceptual cât mai complicat, ci doar rezultatele sale. Preluând o metaforă folosită de Pierre Abélard, atunci când aprinzi o lumânare, ceea ce contează este ca întreaga cameră să se umple de lumină, şi nu de fum. Aşadar, în locul unei introduceri în care să explic cum voi reinterpreta construcţia Ţării Româneşti medievale prin prisma teoriilor sociogeografice despre teritorialitate inspirate de Foucault, prefer să încep direct cu analiza propriu-zisă, ale cărei rezultate vor demonstra, sper, utilitatea metodelor pe care le-am folosit. Singura observaţie pe care doresc să o fac este că nu mi-am propus nici un moment să „aplic” mecanic o anumită metodă, astfel încât să devin prizonierul unei metodologii. Am încercat în schimb, de fiecare dată, să aleg cea mai potrivită metodă de cercetare pentru tema investigată, ţinând seama de sursele pe care le aveam la dispoziţie.

Parcursul meu intelectual de până acum şi, implicit, geneza acestei cărţi au fost rezultatul unui şir de întâlniri fericite. Mai întâi, întâlnirea cu profesorul Andrei Pippidi, care s-a dovedit a fi pentru mine magistrul ideal. Întotdeauna disponibil, ghidându-mă printr-un univers istoriografic pe care-l stăpâneşte ca nimeni altcineva – acolo unde ceilalţi văd doar cărţile, domnia sa întrezăreşte şi oamenii care le-au scris –, ascultând cu foarte mare atenţie şi deschidere toate ideile mele, ridicând însă adesea obiecţii şi silindu-mă să mă repliez, să nuanţez şi să aduc noi argumente, profesorul Andrei Pippidi a făcut din îndrumările domniei sale creuzetul în care această carte a apărut. Nu pot decât să sper ca materia pe care am topit-o să fie pe măsură. Apoi, a fost întâlnirea cu profesorul Bogdan Murgescu, de la care am înţeles că gândirea sintetică, singura gândire istorică autentică, este privirea de ansamblu care nu doar strânge laolaltă elementele disparate, ci le şi dă un sens. Dacă am îndrăznit să ţintesc mai sus decât „o nouă contribuţie la…” sau „încă un document de la…”, faptul i se datorează în bună măsură domniei sale. Ceva mai târzie, după absolvirea facultăţii, a fost întâlnirea cu profesorul Ştefan Andreescu. De la domnia sa am învăţat cum poate fi purtată, cu o eleganţă care nu afectează cu nimic fondul, o dezbatere de idei. De altfel, conferinţele lunare ale programului pe care îl coordonează la Institutul „Nicolae Iorga” au constituit laboratorul în care ideile mele au fost, pentru prima dată, puse la încercare. Cea mai neaşteptată întâlnire şi cea mai recentă dintre toate a fost cea cu profesorul Şerban Papacostea. Capacitatea neţărmurită de a dărui timp, energie şi mai ales cunoaştere, deschiderea şi curiozitatea mereu vie m-au făcut să întrevăd pentru o clipă ce ar fi putut fi astăzi istoriografia românească dacă Iorga şi Brătianu ar fi murit la catedră, la o vârstă venerabilă, transmiţând mai departe în Universitate moştenirea lor intelectuală prin generaţia domnului Papacostea.

Cei care m-au ajutat pe parcursul anilor în care am conceput, iar apoi am scris această carte sunt mult mai numeroşi. Se cuvine să încep cu profesorii care, în diferite momente ale doctoratului meu, au acceptat să facă parte din comisiile de examinare: Lukács Antal, Viorel Panaite, Sergiu Iosipescu şi, mai cu seamă, Ştefan Gorovei. Dintre colegi şi prieteni, Rafael Chelaru şi Daniel Ursprung au citit întreaga carte, în diferite momente ale redactării ei, iar sugestiile lor mi-au fost extrem de folositoare. Diferite fragmente din carte au fost citite de Ovidiu Cristea, Marius Diaconescu, Gheorghe Lazăr şi Ovidiu Olar, iar observaţiile lor m-au ajutat să-mi clarific ideile şi să-mi întăresc argumentele. I-am lăsat la urmă pe János Bak şi Catherine Holmes, pe care i-am întâlnit la Universitatea Central Europeană şi la Universitatea din Oxford, prin înlesnirea burselor acordate de Fundaţia pentru o Societate Deschisă şi guvernul Marii Britanii. Din discuţiile pe care le-am purtat cu ei am înţeles cel mai bine că istoria românilor nu este un caz „excepţional” care să necesite teme de cercetare şi metodologii aparte. Dimensiunea comparativă, europeană, a acestei cărţi se datorează în primul rând influenţei lor. Anul petrecut ca fellow al Colegiului Noua Europă, chiar dacă m-a purtat spre alte direcţii de cercetare, mi-a dat prilejul să cunosc, pentru prima dată, un mediu intelectual pluridisciplinar. Atunci când am purces la transformarea acestei teze de doctorat într-o carte care să se adreseze unei audienţe mai largi, cititorul ideal pe care l-am avut în minte a fost schiţat după portretul colegilor mei bursieri de la NEC. De asemenea, sunt recunoscător Editurii Polirom, pentru deschiderea şi încrederea pe care mi-a arătat-o, ajutându-mă să transform o teză de doctorat într-o carte adresată unui public mai larg, păstrând intacte standardele academice.

În încheiere, un ultim cuvânt despre etapa finală a redactării acestei cărţi. Dacă textul propriu-zis al cărţii îl urmează, în linii mari, pe cel al tezei de doctorat, cu totul altfel stau lucrurile în ceea ce priveşte aparatul critic. Am renunţat la mai bine de 70% dintre notele tezei, eliminând toate discuţiile tangenţiale la argumentaţia propriu-zisă, renunţând la analizele istoriografice detaliate, precum şi la citatele in extenso din surse, în slavonă sau latină. Acestea nu ar fi interesat decât un cerc îngust de specialişti, iar cine doreşte să citească teza în forma ei iniţială o poate găsi la Biblioteca Universităţii din Bucureşti. În carte se regăsesc însă toate trimiterile necesare urmăririi şi verificării argumentaţiei; cât priveşte bibliografia finală, mi s-a părut firesc să o includ integral.

Partea I

GEOGRAFIA PUTERII

Capitolul 1

Puterea teritorială a domniei.
Ţara şi teritoriul

Când părţile oltene şi argeşene se uniră, după înfrângerea lui Litovoi de către unguri, pe la 1300, ţara cea nouă se formează după o concepţie originală, avându-şi rădăcinile numai în tradiţia proprie. E un caz de cristalizare politică spontanee. Domnia e „a toată Ţara Românească” – şi pentru întâia oară apare în Răsărit astfel o concepţie naţională echivalentă cu concepţia teritorială, baza modernă pentru statele apusului Europei. […] Astfel, faţă de state cari au trăit şi au murit în evul mediu, lăsând o tradiţie medievală ca glorie şi nenorocire pentru urmaşi, românii răsar cu ideea statului modern în pragul epocii moderne.¹

Această pătrunzătoare observaţie a lui Nicolae Iorga, una bine cântărită întrucât a fost reluată în mai multe dintre scrierile sale, subliniază ceea ce majoritatea medieviştilor români consideră a fi de la sine înţeles: Ţara Românească a fost, încă de la începuturile sale, un stat modern. Ceea ce surprinde, deopotrivă în textul lui Iorga şi în întreaga medievistică românească, este discrepanţa dintre originalitatea acestei idei şi fragilitatea argumentelor aduse în sprijinul ei. Separând Apusul de Răsărit şi concepţiile statale medievale de cele moderne, Iorga plasează ferm Ţara Românească, încă din veacul al XIV-lea, în rândul statelor apusene moderne. Observaţia nu este argumentativă, ci mai degrabă sintetică, Iorga cuprinzând în câteva cuvinte o întreagă viziune istoriografică. Această teză, a unei puteri domneşti de tip modern exercitate teritorial, reprezintă, după cum voi demonstra în prima parte a acestui capitol, paradigma dominantă a medievisticii româneşti. Aproape toţi istoricii români, atât cei care l-au precedat pe Iorga, cât şi cei care i-au urmat, au gândit puterea domnească a Ţării Româneşti în aceşti termeni. Nici unul dintre ei nu a exprimat însă cu atâta claritate concluziile ultime ale acestei interpretări. De altfel, pare firesc ca istoricul care a trasat liniile directoare ale înţelegerii începuturilor Ţării Româneşti să fie cel care a surprins cel mai limpede esenţa acestei paradigme istoriografice. Ideea unei puteri domneşti exercitate teritorial a fost însă o axiomă, postulată, şi nu argumentată, iar scopul acestui capitol este de a pune în discuţie validitatea ei. Alternativa la o putere construită teritorial este, bineînţeles, o putere definită social. Prin urmare, una dintre întrebările la care voi încerca să răspund în acest capitol este de ce disputele privind cele două tipuri de putere, derivate din tipologia weberiană şi redate de istoriografia germană prin binomul Landesherrschaft/Herrschaft, de cea anglo-saxonă prin territorial government/lordship, iar de cea franceză prin territoire/seigneurie, nu au găsit nici un fel de ecou în istoriografia Ţării Româneşti medievale. Întrebarea necesită un răspuns cu atât mai mult cu cât această problemă a fost una centrală în medievistica occidentală, de la Marc Bloch şi Otto Brunner la Dominique Barthelemy şi Thomas Bisson, ale căror lucrări istoricii români, cel puţin o parte dintre ei, le-au cunoscut².

Principalul motiv pentru care puterea domnească medievală a fost gândită în termeni teritoriali, şi nu sociali a fost existenţa dintru început a unor elemente aparent incontestabile care susţineau această interpretare şi care au ţinut loc de argumente. Primul dintre ele este chiar termenul „ţară” (zemlia) din titulatura domnului, interpretat într-un sens teritorial ca sinonim slavonesc pentru terra. Paralela terra/zemlia, care a sedus mulţi istorici, este cu atât mai surprinzătoare cu cât răstoarnă complet perspectiva medievală, aşa cum poate fi reconstituită din sursele latine munteneşti. Domnii Ţării Româneşti, după cum voi arăta în al doilea subcapitol, au respins explicit termenul terra şi au preferat ca echivalent pentru zemlia un alt termen latin, regnum. Acest lucru nu s-a observat până acum pentru că, din păcate, terminologia politică din documentele munteneşti a fost considerată fie suficient de clară încât să nu necesite nici un fel de interpretare, fie într-atât de confuză încât să facă inutilă orice analiză³. Din acest motiv, mi s-a părut necesar să includ în acest capitol o interpretare a terminologiei politice munteneşti, aşa cum apare în documentele latine şi în cele slavoneşti emise de domni. Teza pe care o susţin este că terminologia politică din diplomatica muntenească devine comprehensibilă dacă este analizată retoric, şi nu juridic. Cu alte cuvinte, termenii pe care domnii îi alegeau pentru a desemna un stat, fie Ţara Românească, fie un altul, depindeau în bună măsură de destinatarul căruia i se adresau şi de conţinutul mesajului pe care doreau să-l transmită. Această perspectivă ne îngăduie, pentru a da numai două exemple, să înţelegem distincţia terra/regnum din documentele latine munteneşti şi pe cea dintre çåìëh/äðúæàâà din cele slavone. Plecând de la aceste distincţii şi analizând semnificaţia lui zemlia în documentele interne munteneşti din secolele XV-XVI, voi arăta că noţiunea de ţară desemna în primul rând o comunitate politică, şi nu un teritoriu. Această concluzie este sprijinită, după cum se va vedea, şi de comparaţia cu accepţia dată termenului în celelalte surse slavone. Chiar dacă ţară a desemnat iniţial o comunitate politică, acest lucru nu exclude posibilitatea ca puterea domnească la începuturile Ţării Româneşti să fi fost una teritorială. De aceea, în cel de-al treilea subcapitol am ales să discut cea mai radicală concepţie istoriografică a puterii domneşti definite teritorial: teza domeniului eminent. O analiză atentă a surselor, în special a celor privind darea calului, principalul argument al susţinătorilor acestei teze, va arăta însă că puterea domnească nu se exercita asupra pământului, delimitând un teritoriu, ci asupra unor grupuri sociale, constituind o comunitate. Exercitarea puterii domneşti asupra grupurilor sociale este, după cum voi arăta în cel de-al patrulea subcapitol, şi principiul care a stat la baza colectării birului în primele secole de existenţă a Ţării Româneşti.

Prin urmare, scopul acestui capitol este de a contesta paradigma istoriografică dominantă şi de a demonstra că puterea domnească la începuturile Ţării Româneşti medievale poate fi mult mai bine înţeleasă dacă este definită în termeni sociali, şi nu în termeni teritoriali. Puterea primilor domni a fost o putere seniorială, fundamentată social şi exercitată asociativ, prin raporturi personalizate, ierarhizate şi negociabile între domn şi diverse grupuri sociale. Statul apare ca o ţesătură de relaţii de putere, ca o construcţie socială, şi nu ca una teritorială. Dimensiunea teritorială a Ţării Româneşti nu apare decât ulterior, în urma unei evoluţii treptate prin care domnii transferă baza puterii lor, într-un efort politic conştient, de la comunitate la teritoriu. Pe parcursul acestui proces de transformare a naturii puterii domneşti Ţara Românească medievală a devenit, dintr-o construcţie socială, una teritorială, sau, pentru a folosi terminologia politică occidentală, s-a transformat dintr-un dominium într-un teritoriu.

Înainte de a discuta problema centrală a acestui subcapitol, nu cred că e lipsit de relevanţă să reamintesc, fără însă ca aceasta să constituie un argument, că, etimologic, domn < dominus implică o legătură personalizată între suveran şi supuşi, iar numeroasele proteste pe care introducerea acestei denumiri în titulatura imperială le-a provocat în Imperiul Roman târziu s-au datorat tocmai acestui aspect. De altfel, etimologia echivalentului slavon folosit de cancelaria munteană, ãîñïîäèíü, este similară, sensul său urmând aceeaşi evoluţie: de la o legătură de dependenţă socială la puterea politică⁴. Prin urmare, atât domn, cât şi ãîñïîäèíü se refereau iniţial la un tip de putere exercitată asupra oamenilor, şi nu asupra pământului.

1.1. O paradigmă dominantă.
Modernitatea Ţării Româneşti medievale

Căci prima întrebare care se pune este aceasta: din moment ce domnul, principele, a fundat statul – şi el l-a fundat, deoarece ţara, adică statul, este moşia, ocina lui şi tot mecanismul organizării acestui stat dela dânsul purcede –, de unde provine tocmai această idee a patrimonialităţii ţării în beneficiul lui?⁵

Acest fragment, preluat dintr-o lucrare obscură a unui istoric nu foarte cunoscut, are meritul de a pune în termeni foarte clari problema dimensiunii teritoriale a puterii domneşti şi de a-i da un răspuns la fel de tranşant: domnul a avut încă de la începuturile Ţării Româneşti un drept de proprietate asupra întregului pământ al ţării (dominium eminens). Potrivit aceluiaşi istoric, această concepţie asupra naturii puterii domneşti a fost împrumutată din Occident prin Ungaria şi a reprezentat unul dintre principalele elemente prin care Ţara Românească s-a integrat în „lumea feudală a Europei”. Asemănarea dintre „feudalismul românesc” şi cel apusean se opreşte însă la nivelul concepţiei juridice a puterii domneşti, pentru că, după cum subliniază Dinu C. Arion într-un alt articol, cele două societăţi, cu istorii atât de diferite, se deosebeau radical⁶. Cu alte cuvinte, în Ţara Românească medievală puterea domnească a fost una tipic feudală, chiar dacă realităţile sociopolitice asupra cărora s-a exercitat nu au fost cele feudale. Nevoia de claritate, datorată probabil formaţiei sale juridice, l-a determinat pe Dinu C. Arion la o expunere sintetică, renunţând la nuanţele şi precauţiile, dar şi la confuziile şi neclarităţile istoricilor care trataseră până în acel moment problema raportului dintre puterea domnească şi teritoriul ţării. Metodologic, două mi se par aspectele care merită semnalate: 1) imprecizia terminologică – pentru Dinu C. Arion voievod/domn/principe sau ţară/stat/ocină sunt sinonime; 2) înţelegerea puterii domneşti medievale prin comparaţie cu feudalismul apusean. Pentru moment, voi lăsa deoparte prima observaţie, asupra căreia însă voi reveni. Cea de-a doua mi se pare însă mai importantă. Enunţând teza domeniului eminent, Dinu C. Arion prelua sugestii istoriografice mai vechi, din lucrările lui Alexandru D. Xenopol, Ioan Bogdan, Ion Peretz şi Nicolae Iorga, influenţa celui din urmă fiind, de altfel, cea mai importantă⁷. Ceea ce au în comun toţi aceşti istorici, ca şi cei care au preluat apoi, într-o formă sau alta, teza lui Arion este tocmai înţelegerea naturii puterii domneşti munteneşti prin comparaţia, uneori explicită, alteori subînţeleasă, cu feudalismul occidental⁸.

La prima vedere, istoricii care compară „feudalismul românesc” cu cel „apusean” se împart în două categorii: cei care subliniază asemănările, precum Petre P. Panaitescu, şi cei care insistă asupra deosebirilor, precum Nicolae Iorga, Henri H. Stahl sau Florin Constantiniu. Din păcate, discuţia istoriografică asupra „feudalismului românesc” s-a blocat de cele mai multe ori într-o abordare de tipul „a fost sau n-a fost”, precum în articolul lui Ştefan Ştefănescu de la sfârşitul anilor ’50, scris de pe poziţii marxiste⁹. Ceva mai nuanţate, deşi scrise de pe aceleaşi poziţii ideologice, sunt contribuţiile lui Florin Constantiniu¹⁰. De o cu totul altă factură este studiul recent al lui Cosmin Popa-Gorjanu, care porneşte de la o bună cunoaştere a discuţiilor din istoriografia occidentală asupra acestui concept¹¹. Limitele analizei lui Cosmin Popa-Gorjanu sunt însă date chiar de fluiditatea semnificaţiei termenului „feudalism” în istoriografia română, pentru că, dincolo de cezura concept marxist/nemarxist, pe care el o sesizează, există numeroase diferenţe în cadrul fiecăreia dintre cele două categorii. Cu alte cuvinte, istoricii români au dat adesea noţiunii de „feudalism apusean” un alt conţinut. Mai mult, adesea acest conţinut este inconsecvent chiar şi în cazul aceluiaşi istoric. Pentru a da un singur exemplu, Panaitescu pare a împărtăşi viziunea lui Calmette asupra feudalismului, deşi îl citează frecvent şi pe Bloch. Ceea ce mi se pare semnificativ este faptul că referinţele sale merg în ambele direcţii, fără a sesiza diferenţele, destul de importante, dintre viziunile celor doi autori asupra societăţii feudale apusene.

Există însă un element comun împărtăşit de toţi istoricii care s-au ocupat de „feudalismul românesc”: definirea apriorică a puterii domneşti şi a statelor medievale româneşti în termeni teritoriali. Cu alte cuvinte, toţi istoricii români care au discutat problema puterii domneşti la începuturile statului au plasat Ţara Românescă, încă de la întemeiere, în ceea ce Marc Bloch denumea „a doua vârstă feudală”. Nu-mi propun să discut aici nici dacă periodizarea lui Bloch este validă, nici dacă teritorializarea statului medieval poate fi definită ca feudală. Ceea ce mi se pare remarcabil, iar acesta este punctul pe care îl voi dezvolta în continuare, este ignorarea de către istoricii români a posibilităţii ca Ţara Românească, la începuturile ei, să fi aparţinut „primei vârste feudale” din tipologia lui Bloch şi, prin urmare, să fi reprezentat mai degrabă o construcţie socială decât una teritorială.

Se poate argumenta fără prea mare dificultate că imaginarea puterii domneşti medievale în termeni teritoriali reprezintă paradigma dominantă a medievisticii româneşti¹². O dovadă în acest sens este şi faptul că principalele controverse privind puterea domnească în Ţara Românească medievală – centralizare vs fărâmiţare feudală¹³ sau autoritate domnească absolută vs regim nobiliar¹⁴ – s-au purtat în interiorul acestei paradigme interpretative. Toţi istoricii implicaţi în aceste controverse au împărtăşit, aprioric, ideea că puterea domnească nu doar s-a exercitat asupra unui teritoriu, ci a fost definită teritorial. De fiecare dată când un istoric încearcă să traseze hotarele în interiorul cărora s-a exercitat autoritatea primilor domni munteni sau îşi imaginează întemeierea Ţării Româneşti ca un proces de alipire a unor teritorii el se plasează, conştient sau nu, în interiorul acestei paradigme. Chiar uşurinţa cu care este folosit conceptul de teritoriu arată cât de înrădăcinată este această perspectivă în istoriografia românească, într-atât încât cei mai mulţi dintre noi nici nu mai realizăm că acest cuvânt reprezintă o opţiune interpretativă ce trebuie asumată¹⁵. Existenţa unui teritoriu asupra căruia primii domni îşi exercitau autoritatea face parte din ceea ce Moses Finley numea generalizări iniţiale, a căror principală caracteristică este tocmai dificultatea de a fi sesizate, din cauză că nu au fost formulate explicit. Astfel de generalizări îşi au rădăcinile invizibile în experienţa modernă a istoricilor. De altfel, majoritatea istoricilor ale căror lucrări le voi cita pe parcursul acestui capitol au fost, pentru o perioadă mai scurtă sau mai lungă de timp, funcţionari ai statului român, iar această experienţă administrativă a influenţat, fără îndoială, viziunea lor istoriografică şi a contribuit semnificativ la imaginarea statului medieval în termeni moderni¹⁶.

Această perspectivă este atât de înrădăcinată în istoriografie, încât cele câteva interpretări care au contestat explicit această premisă au fost rezultatul unor abordări interdisciplinare ce s-au apropiat de istorie dintr-o perspectivă sociologică sau politologică. Dintre aceste excepţii, două mi se par mai importante¹⁷. Prima este rezultatul unei gândiri autentic marxiste, fiind reprezentată de Henri H. Stahl şi Daniel Chirot; cea de-a doua, a interpretării istoriei medievale din perspectivă politologică, propusă de Daniel Barbu. Opţiunea marxistă a lui Stahl şi Chirot stimulează înţelegerea puterii domneşti dintr-o altă perspectivă, dar, în acelaşi timp, împiedică o redefinire a naturii ei. O stimulează pentru că permite interpretarea în cheie sociologică a puterii, ca raport între domn şi comunităţi, teritoriul fiind astfel trecut în plan secund. Împiedică redefinirea ei pentru că premisa de la care pleacă – puterea domnească nu cunoaşte nici un fel de constrângeri interne, fiind, prin definiţie, arbitrară – se opune oricărei tentative analitice. Abordarea sociologică a lui Henri H. Stahl este cel mai bun exemplu în acest sens. Prin critica pe care o aduce tezei domeniului eminent, Stahl deschidea drumul unei noi interpretări a naturii puterii domneşti, însă ataşamentul său faţă de ideea arbitrariului domnesc l-a împiedicat să păşească pe această cale¹⁸. Daniel Chirot, discipol al lui Stahl şi al lui Immanuel Wallerstein, a încercat să integreze interpretarea celui dintâi în modelul teoretic oferit de cel din urmă. Definirea Ţării Româneşti medievale ca stat comunitar-comercial, propusă de Chirot, conţine în sine germenii unei contestări a viziunii clasice a statului teritorial. Însă, asemenea lui Stahl, Chirot nu păşeşte pe această cale, poate şi pentru că întreaga discuţie despre perioada medievală nu este decât un preambul al cărţii sale dedicate schimbărilor sociale din Ţara Românească până la 1918. Astfel, cele două pagini despre statul medieval din cartea lui Chirot sunt cele mai tradiţionale şi, într-un anumit sens, cele mai dezamăgitoare din întreaga carte. Chirot rămâne închis în paradigma unui stat medieval puternic, cu o administraţie bine pusă la punct, al cărui declin începe după 1500, chiar dacă aceasta contrazice în bună măsură definiţia teoretică a statului comunitar-comercial pe care chiar el o enunţase la începutul cărţii¹⁹.

Deşi are la bază premise diferite, perspectiva politologică a lui Daniel Barbu are acelaşi efect, pe care l-aş denumi stimulativ-inhibitor. Luând ca punct de plecare cele trei principii constituţionale moderne ale căror rădăcini se găsesc în societăţile medievale propuse de Fritz Kern – 1) limitarea legală, 2) reprezentarea populară şi 3) responsabilitatea –, Daniel Barbu a propus un provocator program de cercetare a „arheologiei constituţionale româneşti”. Acest program era însă elaborat, de la bun început, în jurul unei contradicţii interne, de vreme ce continuitatea euristică Kern-Barbu era dublată de o ruptură conceptuală. Scopul declarat al lui Kern era de a explica tensiunile constituţionale analizând rădăcinile lor medievale, într-o abordare fundamental modernă. Cercetarea lui Daniel Barbu, declarat postmodernă, nega aprioric posibilitatea unei evoluţii constituţionale, tratând durata „ca pe o suprapunere de straturi inerte şi izolate, fără legătură unele cu celelalte, lipsite de trecut şi de viitor”²⁰. În plus, intenţiile programatice expuse în introducerea cărţii sale publicate în anul 2000 sunt în bună măsură abandonate de Daniel Barbu în polemica pe care a avut-o cu Şerban Papacostea câţiva ani mai târziu²¹. Astfel, analiza iniţială diferenţiată a constituţionalismului medieval lasă loc unei simple negări a statalităţii medievale²². Afirmând răspicat că „obiectele intelectuale numite astăzi state” nu pot fi gândite decât începând cu secolul al XVII-lea, Daniel Barbu se plasează într-o tradiţie istoriografică blocată în dilema dacă ţările medievale pot fi sau nu definite ca state²³. Prin urmare, nici Henri H. Stahl, nici Daniel Barbu, deşi se îndepărtează de interpretarea istoriografică dominantă privind puterea domnească la începuturile Ţării Româneşti, nu elaborează o critică sistematică a acesteia şi, mai ales, nu propun o alternativă.

Raţionamentul care a stat la baza consensului implicit al istoricilor în a considera puterea domnilor munteni ca fiind definită teritorial porneşte chiar de la titulatura acestora. Formula „domn a toată Ţara Românească” a fost înţeleasă ca „domn al întregului pământ românesc”; prin urmare, puterea domnească era definită teritorial sau, mai bine zis, etno-teritorial. Argumentul, aparent de necontestat, este însă construit pe două premise eronate. Prima dintre ele este chiar formula „domn a toată Ţara Românească”. Această expresie este atât de des întâlnită în istoriografie şi a devenit într-atât de familiară istoricilor, încât nu s-a observat că ea se regăseşte doar în traducerile româneşti ale documentelor, nu însă şi în originalele slavone. Traducerea românească este de fapt alcătuită din contopirea a două formule slavone distincte: „domn a toată ţara Ungrovlahiei” (ãîñïîäèíú âúñåè Çåìëè Uããðîâëàõ³èñêîè) şi „domn al Ţării Româneşti” (ãîñïîäèíú Âëàøêwè Çåìëè). Mai mult, primii domni munteni ale căror documente s-au păstrat, Vladislav Vlaicu, Dan I şi Mircea, se intitulează simplu: „domn a toată Ungrovlahia” (ãîñïîäèíú âúñåè Qãðwâëàõ³è). Termenul „ţară” nu pătrunde în această formulă decât în a doua parte a domniei lui Mircea, când acesta se intitulează „domn a toată ţara Ungrovlahiei”. Cea de-a doua formulă, „domn al Ţării Româneşti”, atestată prima oară tot în timpul lui Mircea cel Bătrân, nu include aproape niciodată adjectivul „toată”. Prin urmare „toată” nu se referă, aşa cum s-a crezut, la Ţara Românească şi nici măcar la ţară, ci la Ungrovlahia. Nu am să discut acum diferenţa dintre Ungrovlahia şi Ţara Românească, pe care o voi analiza într-un alt capitol. Mă voi opri în schimb asupra celei de-a doua premise a raţionamentului de mai sus, pe care o consider în egală măsură eronată, şi anume interpretarea termenului de ţară în sens teritorial.

1.2. Ţara – teritoriu modern sau comunitate
medievală?

„Ţara” cuprindea o hotărnicire, o segmentare organică a spaţiului, o denumire a lui segregativă şi o excludere a celor neintegraţi de la sine în faptul înstăpânirii în pământul ţării şi în succesiunea celor ce-l folosesc din veac.²⁴

La baza înţelegerii termenului „ţară” într-un sens teritorial nu a stat o analiză a surselor medievale munteneşti, ci influenţa noţiunilor de pays şi terra, preluate, prima, din geografia lui Vidal de la Blache şi, cea de-a doua, din istoriografia Occidentului medieval. Deşi filtrate prin mai mulţi intermediari, cele două influenţe pot fi uşor sesizate şi în definiţia dată de Valentin Al. Georgescu conceptului de „ţară” într-unul dintre puţinele studii asupra acestui subiect. Cuvântul-cheie în această definiţie juridică a ţării este „organic”, al cărui sens este întărit prin sintagma „de la sine”. Definirea ţărilor medievale româneşti, inclusiv a Ţării Româneşti, ca „realităţi geografice organice” are mai multe implicaţii, dar cea mai importantă dintre ele mi se pare înscrierea acţiunii politice a domnilor într-un proiect prestabilit geografic. Potrivit acestei interpretări, Ţara Românească medievală ar fi rezultatul compromisului dintre o realitate etno-geografică – întregul pământ locuit de români – şi capacitatea politică a domnilor, într-un anumit context internaţional, de a transforma acest etno-teritoriu într-un stat. Dar după cum s-a observat, printre alţii chiar de către Valentin Al. Georgescu, interpretarea teritorială a termenului „ţară” este adesea contrazisă de surse, care par a-l folosi mai degrabă într-un sens social decât într-unul geografic. Gheorghe Brătianu observase deja deosebirea care apare în cronistica românească între boieri şi ţară, ambele reprezentând „categorii sau stări sociale distincte şi bine definite”²⁵. Pe urmele lui Brătianu, Anibal Teodorescu, într-o analiză a multiplelor sensuri juridice ale cuvântului „ţară” în vechile izvoare româneşti, identifica trei înţelesuri principale: 1) „comunitate organizată politiceşte” sau stat; 2) întregul popor sau naţiunea; 3) poporul de jos, în contrast cu boierimea²⁶. Această direcţie interpretativă a fost însă în bună măsură ignorată în analiza titulaturii domneşti, medieviştii români preferând să sublinieze dimensiunea teritorială a numelui de Ţara Românească şi să o ignore pe cea socială. Pentru Valentin Al. Georgescu, de pildă, „ţară” a avut iniţial o semnificaţie teritorială, şi acesta este sensul păstrat în denumirea statului, dar, ulterior, datorită „labilităţii” şi „involuţiei” termenului, acesta ar fi căpătat un înţeles social. Chiar şi acei istorici care, influenţaţi de analiza pe care Otto Brunner o face noţiunii de terra, au păşit pe calea deschisă de Gheorghe Brătianu spre o interpretare sociojuridică a termenului „ţară”, considerându-l o comunitate de drept, au dat denumirii „Ţara Românească” tot un sens teritorial²⁷. Stelian Brezeanu, de exemplu, a propus o interpretare diacronică a noţiunii de ţară, care a evoluat de la un sens agrar, la unul feudal şi apoi politic²⁸. El însă subliniază că toată această evoluţie semantică a fost anterioară secolului al XIV-lea şi, prin urmare, consideră Ţara Românească în momentul întemeierii tot un teritoriu politic (institutioneller Flächenstaat), şi nu o comunitate politică (Personenverbandsstaat)²⁹.

Aşadar, majoritatea medieviştilor români au dat noţiunii de ţară din titulatura domnilor o accepţie teritorială, chiar şi cei care, studiind ţările din interiorul Ţării, au accentuat dimensiunea lor socială. Această înţelegere a conceptului medieval de ţară, folosit de cancelaria muntenească pentru denumirea statului, a fost puternic influenţată de paralela cu termenul latin terra, cele două concepte fiind considerate sinonime. Dar nu s-a observat până acum că utilizarea celor doi termeni de cancelaria muntenească medievală contrazice explicit această sinonimie. Deşi nu foarte numeroase, documentele latineşti emise de domnii Ţării Româneşti reprezintă totuşi un corpus consistent³⁰, care permite o analiză a termenilor prin care cancelaria muntenească traducea slavonescul zemlia (çåìëh) şi românescul ţeară (öhðà)³¹. Am să las deoparte titulatura latină a ţării atunci când nu o traduce pe cea slavonă, ci preia formula folosită de cancelaria maghiară: partes Transalpinae. Trebuie însă spus că nu este deloc sigur că domnii munteni dădeau acestei titulaturi înţelesul pe care i-l dădeau regii Ungariei, care, bineînţeles, priveau părţile transalpine ca o parte din regat. Ambiguitatea generată de absenţa denumirii explicite a regatului de care aparţineau părţile de peste munţi, includerea în titulatură a expresiei dei gratia, precum şi folosirea, câteodată chiar în titulatură, a lui regnum Transalpinum sugerează din partea domnilor munteni o atitudine mai degrabă echivocă în privinţa raportului dintre partes Transalpinae şi acel regnum de care aparţineau. Dacă însă lăsăm deoparte cazurile în care ţara este redată în latină prin partes regni, rămân două cuvinte ce pot fi considerate traduceri ale denumirii slavone çåìëh: terra şi regnum. La prima vedere, Ţara Românească pare să fi fost tradusă în latină, aleatoriu, prin terra Transalpina/Transalpinensis sau prin regnum Transalpinum/Transalpinensis.

După cum s-a observat de multă vreme, domnii munteni nu au avut o cancelarie latinească propriu-zisă, iar documentele emise în această limbă au fost redactate fie de destinatar, fie de „elemente întâmplătoare”, după cum îi numeşte Maria Holban pe preoţii catolici sau pe scribii saşi. Doar în acest din urmă caz, documentele ar putea exprima gândirea politică a domnilor munteni sau, pentru a folosi din nou o expresie a Mariei Holban, „accentele personale şi influenţele locale”. Primele documente latineşti emise de domnii munteni fac însă parte din prima categorie. Privilegiul către braşoveni din 1368, ca şi cele două scrisori adresate, un an mai târziu, de Vladislav catolicilor din ţară şi datate în aceeaşi zi au fost scrise sub influenţa cancelariilor din regatul Ungariei, probabil chiar de scribi din regat. Or, în toate aceste documente echivalentul lui zemlia este terra. Documentele latineşti emise de Mircea, unele dintre ele fiind, după cum s-a arătat, redactate de destinatar, denumesc constant Ţara Românească prin terra³², cu excepţia notabilă a tratatului de la Braşov, din 1395, când a fost preferat dominium³³. În schimb, după domnia lui Mircea, în documentele latine emise de cancelaria muntenească în secolul al XV-lea şi în prima jumătate a secolului al XVI-lea, Ţara Românească este denumită, aproape întotdeauna, regnum. Mai mult, dintre cele doar şase ocurenţe ale termenului terra, comparativ cu cele aproximativ 40 ale lui regnum, trei corespund unor redactări externe ale documentelor³⁴. Prin urmare, nu mai rămân decât trei atestări ale termenului terra în documente redactate chiar în Ţara Românească. Nu am să mă opresc aici decât asupra celei dintâi dintre ele, pentru că aceasta este şi singura în care terra apare în legătură directă cu puterea domnească³⁵. În scrisoarea pe care Alexandru Aldea a trimis-o braşovenilor în 14 iunie 1431, prin care-i ruga să aresteze un grec, pe Femianus, domnul muntean desemna Ţara Românească drept terra eiusdem domini nostri regis et nostra³⁶. Alegerea termenului terra într-o scrisoare prin care domnul muntean încerca să obţină ajutorul braşovenilor şi în care îl înfăţişa pe regele Ungariei ca suzeran al Ţării Româneşti pare să fi fost o încercare de captatio benevolentiae. Tonul scrisorii poate fi înţeles şi mai bine dacă o plasăm în contextul în care a fost trimisă. Iunie 1431 era un moment foarte dificil pentru domn: cu doar câteva luni înainte pretendentul Vlad Dracul câştigase bunăvoinţa lui Sigismund, iar dinspre Moldova, un atac al lui Alexandru cel Bun asupra Ţării Româneşti părea iminent. Prin urmare, folosirea termenului terra pentru a desemna Ţara Românească pare a reflecta o opţiune retorică a domnului muntean, într-un moment în care poziţia sa era ameninţată³⁷. Acest caz este o excepţie, pentru că, aproape întotdeauna în această perioadă, documentele latine munteneşti denumesc Ţara Românească regnum, în vreme ce prin terra sunt desemnate Amlaşul şi Făgăraşul. Diferenţa dintre regnum Transalpinensis şi terra Fogaras este câteodată accentuată de folosirea lor în acelaşi document, aşa cum se întâmplă în protocolul iniţial al scrisorii pe care Radu Paisie, Dei gratia dominus regni Transalpinensis, i-a trimis-o lui Ştefan Mailat, terrae Fogaras Domino³⁸.

Traducerea lui zemlia prin regnum poate fi uneori urmărită literal, aşa cum se întâmplă în cazul privilegiilor pentru braşoveni emise de Dan al II-lea la aceeaşi dată, 10 aprilie 1424, unul în slavonă şi celălalt în latină³⁹. Prevederea ca negustorii braşoveni să dea vamă numai la Rucăr şi la vadul Dunării, iar „în alt loc nicăieri în ţara domniei mele” (çåìëè ãîñïîäñòâà ìè) este tradusă în latină prin in regno nostro in nullo loco nullum tributum solvat. Prevederea prin care negustorii braşoveni erau scutiţi de vamă pentru „blănurile ce le aduc în ţara domniei mele” (çåìëè ãîñïîäñòâà ìè) este tradusă în latină prin quando portant ad regnum Volahie mastrucam nil tributum solvant. În versiunea latină a privilegiului există chiar o paralelă terminologică între cele două regna, Ungaria şi Valahia, care însă lipseşte din documentul slavon⁴⁰. De altfel, în mai multe documente, regnum Valachiae sau Transalpinum şi regnum Hungariae sunt puse faţă în faţă şi este foarte tentant să interpretăm această paralelă ca o revendicare de către domnii munteni a unei egalităţi de statut între Ţara Românească şi Ungaria⁴¹. Înainte însă de a face acest pas, trebuie să ne reamintim că termenul regnum este folosit mai degrabă retoric decât juridic, iar o analiză a noţiunii de ţară prin prisma lui regnum ar fi la fel de greşită precum cea care ar pleca de la echivalenţa ţară/terra. Trebuie să nu uităm nici o clipă că, în cel mai bun caz, domnii munteni aveau o cunoaştere aproximativă a limbii latine şi încă mai puţin a terminologiei politice latine. Dacă dezbaterea istoriografică asupra existenţei unui regnum Transilvanum poate fi justificată tocmai pentru că voievozii Transilvaniei erau familiarizaţi cu această terminologie şi cu semnificaţia ei juridică, orice interpretare în acest sens a lui regnum Transalpinum din documentele munteneşti este, de la bun început, pur speculativă. Cred prin urmare că, în documentele latine munteneşti, în alegerea unui anumit termen în detrimentul altuia au contat în primul rând motivele retorice. O dovadă în acest sens este şi singura atestare în documentele latine emise de domnii munteni a lui regnum Transilvanum. Scrisoarea lui Vlad Dracul către braşoveni, în care vorbeşte de duo regna, Ţara Românească şi Transilvania, trebuie interpretată, din nou, ca o încercare retorică a domnului muntean de a sublinia egalitatea dintre el şi voievodul Transilvaniei, Ioan de Hunedoara⁴². Astfel, Vlad Dracul atenua situaţia stânjenitoare în care se afla, aceea de a confirma nu atât privilegiul pe care tatăl său îl dăduse braşovenilor, cât mai degrabă întărirea acestuia de către Ioan de Hunedoara.

Aşadar, documentele latine munteneşti trebuie în primul rând interpretate ca o definire în oglindă a Ţării Româneşti, de cele mai multe ori în raport cu Ungaria, cu voievodatul Transilvaniei sau cu comunităţile săseşti din Ardeal. Domnii optau pentru regnum, terra sau partes, nu în funcţie de substanţa juridică a acestor termeni în diplomatica medievală, ci mai degrabă în concordanţă cu mesajul pe care doreau să-l transmită. Din această perspectivă putem înţelege mai bine şi folosirea diminutivului regniculum, cu referire la Ţara Românească, în scrisoarea pe care Vlad Ţepeş i-a trimis-o regelui Matia în februarie 1462⁴³. Regniculum, tradus de Iorga prin ţărişoară⁴⁴, este cvasiinexistent în diplomatica latină⁴⁵, iar pentru a înţelege de ce Vlad Ţepeş a ales tocmai acest termen ar trebui interpretată retorica întregii scrisori. Nu este locul aici pentru o astfel de analiză, dar cred că trebuie subliniată din perspectiva cercetării de faţă utilizarea lui regniculum în formula de încheiere a scrisorii, care cuprinde argumentul ultim al domnului: „Iar, dacă vom ajunge, ferească Dumnezeu, la un capăt rău, şi va peri ţărişoara noastră aceasta, nici Măria Ta nu vei avea folos şi înlesnire de aşa ceva, pentru că va fi spre paguba creştinătăţii întregi”. În comparaţie, în aceeaşi scrisoare, câteva paragrafe mai sus, atunci când Vlad Ţepeş îi propune lui Matia o acţiune comună antiotomană, el îşi denumeşte ţara partes Transalpinae. Aşadar, în spatele unei aparente instabilităţi terminologice se întrezăreşte retorica unei corespondenţe bine cântărite între conţinutul mesajului şi forma sa. Atunci când îl chema pe regele Ungariei să se lupte cu otomanii, domnul muntean vorbea de părţile transalpine, însă atunci când îl avertiza că pieirea „ţărişoarei” va fi spre paguba creştinătăţii, el folosea regniculum. Forma diminutivală pare a aşeza Ţara Românească pe o poziţie modestă, dar revendicând un statut similar, în raport cu celelalte două regna ce apar în scrisoare: regnum Turcorum şi regnum et sacra corona Hungariae. Inevitabil, regniculum din scrisoarea latină a lui Vlad aminteşte de ţărişoara (çåìëèöà) din scrisoarea slavonă a lui Vladislav al II-lea, adresată braşovenilor cu zece ani mai devreme⁴⁶. Însă dacă pentru Vlad Ţepeş „ţărişoara” era Ţara Românească, pentru Vladislav al II-lea era Amlaşul şi Făgăraşul. Ambele scrisori folosesc însă aceleaşi argumente, adesea îmbrăcând aceeaşi haină retorică, pentru a exprima o atitudine ambivalentă faţă de regele Ungariei, care oscilează între reproşuri şi solicitări⁴⁷.

Această analiză terminologică a avut ca scop ilustrarea unei premise metodologice importante pentru înţelegerea felului în care domnii munteni concepeau statul medieval al Ţării Româneşti. Preferinţa cancelariei munteneşti de a traduce în latină zemlia mai degrabă prin regnum decât prin terra nu reflectă o sinonimie juridică a celor două noţiuni, ci mai degrabă o opţiune retorică⁴⁸. De altfel, pentru cancelaria moldovenească terra moldawiensis pare să fi fost o traducere suficient de fidelă pentru çåìëh ìîëäàâñêwè⁴⁹. Prin urmare, o încercare de a explica semnificaţia termenului slavon prin cel latin nu poate fi decât aproximativă, pentru că orice analiză trebuie să plece de la interpretarea mesajului pe care domnul dorea să-l transmită unui anumit destinatar, într-un anumit context. O abordare mult mai adecvată pentru a analiza semnificaţia termenului zemlia/ţară mi se pare a fi investigarea documentelor slavone munteneşti, precum şi o comparaţie cu sensul pe care-l dau cuvântului celelalte cancelarii slavone. La capătul acestei analize, pe care o voi expune în continuare, sper să demonstrez că traducerea medievală a lui zemlia prin regnum este fidelă doar cu condiţia de a-i da acestui din urmă termen accepţiunea sa carolingiană, şi nu pe cea capeţiană târzie⁵⁰.

Pentru a descifra semnificaţia termenului çåìëh din documentele interne munteneşti, voi căuta mai întâi răspuns la două întrebări preliminarii: 1) care sunt comunităţile politice pe care cancelaria muntenească le consideră ţări; 2) ce diferenţe există între termenii slavoni – çåìëh, îòü÷èíà, áàmèía, wáëàñòü, äðúæàâà, xwpa, wðñàã, traduşi în româneşte, unii dintre ei constant, alţii inconsecvent, prin ţară. Abia după această analiză preliminară voi discuta semnificaţia termenului çåìëh, încercând să demonstrez că acesta a desemnat în primul rând o comunitate politică şi abia apoi un teritoriu. Documentele munteneşti de până la 1550 desemnează ca çåìëh Ţara Românească, Ţara Ungurească, Ţara Moldovei, Ţara Turcească, Ţara Moscovei, Ţara Poloniei, Ţara Bârsei, Sibiul, Ţara Făgăraşului, denumită şi Ţara Oltenească, Ţara Ardealului şi stăpânirile veneţiene din Albania⁵¹. Pentru a înţelege ce au în comun aceste zece „ţări”, care, pentru un istoric modern, aparţin unor categorii politice diferite, este utilă comparaţia cu ceilalţi termeni, folosiţi câteodată ca sinonime pentru zemlia. Pentru a sesiza nuanţele diferite între aceşti termeni, voi analiza contextul în care sunt atestaţi în documentele slavone munteneşti, folosindu-mă de dicţionarele de slavonă medievală ale lui Miklosich şi Lysaght, acesta din urmă trimiţând la fragmentele biblice în care sunt menţionate anumite cuvinte şi uşurând astfel înţelegerea lor⁵².

Dintre termenii pe care i-am enumerat mai sus, primul este wáëàñòü, care apare doar de câteva ori în documentele munteneşti şi pe care Ioan Bogdan îl traduce consecvent prin ţinut. Potrivit dicţionarelor lui Miklosich şi Lysaght, sensul principal al cuvântului este de „putere”, având însă totodată şi o accepţiune teritorială, de suprafaţă asupra căreia este exercitată o putere (ἐπαρχιά). Lysaght arată că wáëàñòü este frecvent folosit în traducerea slavonă a Noului Testament pentru a desemna puterea lui Hristos şi natura divină a acesteia, iar sensul biblic al cuvântului reiese limpede şi dintr-un document al lui Radu cel Mare, în care spune că „am fost dăruit de Dumnezeu cu ţinutul meu, cu Ţara Românească”⁵³. Aparent, în acest document, Ţara Românească ar fi o apoziţie pentru wáëàñòü, o traducere liberă fiind „am fost dăruit de Dumnezeu cu puterea asupra unui ţinut, şi anume al Ţării Româneşti”. Există însă un alt document, de la Dan al II-lea, din care reiese că wáëàñòü şi çåìëh nu sunt sinonime. În privilegiul pentru braşoveni, Dan al II-lea acordă negustorilor libertatea de a face comerţ „în toată ţara şi în [tot] ţinutul domniei mele, slobozi şi fără nici o piedică, de la porţile de fier şi până la marea cea mare”⁵⁴; de aici reiese că ţara (çåìëh) desemna altceva decât teritoriul asupra căruia este exercitată puterea domnească (wáëàñòü), ale cărui limite sunt precizate⁵⁵. Distincţia între cei doi termeni apare şi în privilegiul pentru Vodiţa emis de cancelaria slavonă a lui Sigismund, în care se face deosebirea între Ţara Ungurească (Îóãðúñêîè çåìëè) şi teritoriul Ţării Ungureşti (wáëàñòü)⁵⁶. De altfel, acest din urmă termen se regăseşte în seria denumirilor folosite în sursele ruseşti medievale şi premoderne pentru a desemna statul moscovit, având acelaşi înţeles specific de teritoriu⁵⁷.

Al doilea termen, mult mai des atestat, este äðúæàâà⁵⁸, care pare a fi sinonim cu wáëàñòü. Ioan Bogdan şi Petre P. Panaitescu traduc ambii termeni prin „ţinut”, iar Miklosich şi Lysaght dau ambelor cuvinte sensul de „putere”, „stăpânire”. Cei doi termeni implică totuşi nuanţe diferite, pentru că wáëàñòü subliniază dimensiunea teritorială a puterii, în vreme ce äðúæàâà accentuează mai degrabă exercitarea ei. Subtila diferenţă dintre äðúæàâà şi wáëàñòü este cel mai bine surprinsă în textele biblice, în care, folosind traducerile din Biblia justiniană şi din Vulgata, primul cuvânt are sensul de „tărie”/potentia (Luca, 1,51), iar cel de-al doilea de „stăpânire”/potestas (Luca, 19,17)⁵⁹. Prima observaţie care se impune din lectura documentelor emise de cancelaria muntenească ar fi că äðúæàâà nu este folosit aproape niciodată pentru a desemna Ţara Românească. De cele mai multe ori äðúæàâà este denumirea folosită pentru a defini autorităţi exterioare Ţării Româneşti, precum „ţinutul braşovenilor”, „ţinutul secuilor”, „ţinutul sibienilor”, „ţinutul Ardealului”⁶⁰. Nu am identificat decât trei documente munteneşti în care termenul äðúæàâà a fost folosit pentru a desemna Ţara Românească. Într-o scrisoare din 1482, Vlad Călugărul se adresează „tuturor oamenilor ce se găsesc în ţara noastră (äðúæàâà)”⁶¹. Utilizarea termenului este atât de neobişnuită, încât Ioan Bogdan preferă să-l traducă prin „ţară”, deşi în toate celelalte contexte el redă termenul äðúæàâà prin „ţinut”. Echivalarea lui äðúæàâà cu „ţară” este înşelătoare, pentru că documentul nu se adresează tuturor locuitorilor Ţării Româneşti, ci doar celor aflaţi sub directa autoritate domnească: pârcălabii, pârgarii şi vameşii. Prin urmare, „dau de ştire tuturor oamenilor ce se găsesc în ţara noastră” (trad. de I. Bogdan) înseamnă mai degrabă „dau de ştire tuturor slugilor domneşti ce se găsesc sub puterea noastră”. După cum spune Basarab Ţepeluş într-o scrisoare către sibieni, „noi domnii cu slugile putem ţine ţara”, iar în acest caz în originalul slavon apărând tot äðúæàâà⁶². Dacă diecii cancelariei muntene folosesc rareori äðúæàâà pentru Ţara Românească, ei utilizează frecvent acest termen pentru comunităţile săseşti din Transilvania⁶³. Astfel, documentele construiesc o distincţie terminologică între Ţara Românească şi Ungaria, care sunt denumite ţări (çåìëh), şi oraşele săseşti şi Ardeal, care sunt äðúæàâà. Diferenţa dintre cei doi termeni este dată de existenţa unei ierarhii între äðúæàâà şi çåìëh, care însă nu reflectă întinderea teritorială a unei puteri, ci mai degrabă natura acesteia. äðúæàâà nu este o putere mai redusă ca întindere, ci o putere inferioară, care derivă din çåìëh. Un bun exemplu al diferenţei dintre cei doi termeni apare într-o scrisoare a lui Radu cel Mare către braşoveni din 1498, în care, în traducerea românească, apar patru „ţări”: Ţara Românească, Ţara Ungurească, Ţara Bârsei şi Ţara Ardealului⁶⁴. Dintre acestea, în textul slavon doar primele două sunt çåìëh, ultimele două fiind denumite äðúæàâà.

Plecând de la această distincţie, imprecizia terminologică cu privire la Ţara Făgăraşului, din scrisoarea banilor de Tismana către sibieni din 1455-1456, ar putea fi interpretată ca o dorinţă de a sublinia apartenenţa Făgăraşului (äðúæàâà) la comunitatea politică a Ţării Româneşti (çåìëh), chiar în momentul în care domnii pierdeau stăpânirea asupra acestei feude: „el nu este în ţara noastră, în ţinutul Oltului, în Făgăraş” (u íàøu çåìëu u äðüæàâu Wëòu u ôàãàðàøu)⁶⁵. Din păcate, această diferenţă terminologică nu este întotdeauna redată în traducerile româneşti ale documentelor. Un exemplu este scrisoarea lui Radu cel Frumos către cele şapte scaune în care se vorbeşte despre negustorii „care au trecut din ţara voastră în ţara noastră”. Traducerea lui Silviu Dragomir, pe care am preluat-o aici, ignoră diferenţierea terminologică dintre Ţara Românească şi cele şapte scaune, doar cea dintâi fiind denumită „ţară” (âàøå äðúæàâe u ìîþ çåìëu)⁶⁶. Aceeaşi neglijenţă terminologică apare şi în alte traduceri pe care Silviu Dragomir le-a inclus în ediţia sa de documente privitoare la relaţiile Ţării Româneşti cu Sibiul⁶⁷. Ioan Bogdan este mult mai atent la nuanţe şi, traducând o scrisoare pe care Radu cel Mare a trimis-o braşovenilor, face deosebirea între ţară (çåìëh), folosit atât pentru Ţara Românească, cât şi pentru Ungaria, şi ţinut (äðúæàâà), prin care era denumit Ardealul⁶⁸. Şi Petre P. Panaitescu foloseşte aceeaşi termeni pentru a distinge „ţinutul Sibiului” (äðúæàâà) de Ţara Românească (çåìëh)⁶⁹.

Spuneam mai sus că Ţara Românească şi Ungaria nu sunt denumite aproape niciodată äðúæàâà. În schimb, în unele documente, comunităţile săseşti sunt considerate ţări (çåìëh). Motivul acestei schimbări terminologice este, fără îndoială, dorinţa domnilor de a câştiga bunăvoinţa celor cărora li se adresau. Într-o scrisoare pe care Radu Paisie o trimite sibienilor în 1534-1535 apare sintagma „ţara domniei voastre” (çåìëe ãîñïîäcòâà iè) de nu mai puţin de trei ori, în vreme ce „ţara domniei mele” (çåìëe ãîñïîäcòâà ìè) apare de cinci ori. Scrisoarea, de doar câteva rânduri, conţine următorul fragment din care transpare limpede încercarea domnului de a câştiga bunăvoinţa saşilor, subliniind egalitatea de statut între cele două comunităţi: „De aceea rog pe domnia voastră ca pe un prieten al nostru, să lăsaţi să treacă bucatele din ţara domniei voastre în ţara domniei mele şi să se hrănească ţara domniei mele în ţara domniei voastre şi oamenii domniei voastre în ţara domniei mele”⁷⁰. Atunci însă când relaţiile dintre domnii munteni şi comunităţile săseşti de peste munţi sunt încordate, acestea din urmă sunt întotdeauna denumite äðúæàâà. Pentru a da numai câteva exemple, äðúæàâà este denumirea dată celor şapte scaune într-o scrisoare din vremea lui Radu cel Frumos prin care se încerca rezolvarea migraţiei transfrontaliere, Sibiului într-o scrisoare a lui Vlad Vintilă cu privire la o dispută vamală sau Braşovului într-o scrisoare a lui Vlad Călugărul prin care se stingea un litigiu⁷¹. Chiar şi atunci când domnii munteni acordă privilegii comunităţilor săseşti de peste munţi, acestea sunt de obicei denumite tot äðúæàâà⁷². Prin urmare, Ţara Bârsei sau Sibiul nu sunt denumite çåìëh în documentele munteneşti decât în cazuri excepţionale, atunci când domnii încearcă să câştige bunăvoinţa acestora, adaptând retoric terminologia.

Aminteam mai sus că s-au păstrat câteva documente munteneşti în care Ţara Românească nu este denumită çåìëh, ci ocină sau baştină (îòü÷èíà şi áàmèía). Aceşti doi termeni, desemnând iniţial o moştenire părintească şi, de obicei, consideraţi sinonimi⁷³, sunt folosiţi întotdeauna în contexte diferite. Astfel, áàmèía este utilizat pentru a sublinia legitimitatea pretenţiilor la o moştenire revendicată, fie că era vorba de scaunul Ţării Româneşti sau de averea părintească⁷⁴. Prin urmare, áàmèía este atestat în documente emise de pretendenţi, de regulă în momentul în care încercau să câştige tronul. Astfel, înainte de a pătrunde în Ţara Românească pentru a-l înscăuna pe Mircea, Ştefan cel Mare precizează în proclamaţia adresată buzoienilor şi brăilenilor că „Ţara Românească este baştina lui dreaptă”. Vlad Călugărul, în timpul campaniei prin care încerca să-i ia locul lui Basarab Ţepeluş, îşi exprima speranţa că-şi „va dobândi baştina sa”. Vlad cel Tânăr scria sibienilor, în momentul în care Mihnea s-a refugiat la aceştia, că „mi-a dat Dumnezeu Ţara Românească drept baştină a domniei mele”. Afirmaţia sa reprezenta însă mai degrabă un proiect în desfăşurare, decât o realitate deja îndeplinită. În acelaşi mod, Drăghici Vornicul se grăbea să-i înştiinţeze pe braşoveni că Vlad „s-a urcat pe scaun, în baştina sa”, într-un moment în care disputa pentru domnie dintre Vlad Înecatul şi Moise Vodă nu se clarificase încă. Prin urmare, toate cele patru documente în care Ţara Românească este denumită áàmèía au fost emise de pretendenţi la domnie, iar termenul a fost folosit pentru a sublinia legitimitatea drepturilor lor⁷⁵. Nu întâmplător, áàmèía apare în corespondenţa pe care pretendenţii o purtau cu actorii direct implicaţi în disputele pentru tron. Astfel, Mircea se adresa boierilor buzoieni şi brăileni, Vlad cel Tânăr le scria sibienilor unde se refugiase rivalul său, iar vornicul Drăghici le scria braşovenilor care îi dăduseră adăpost lui Moise Vodă.

Dacă folosirea termenului áàmèía accentuează legitimitatea unei stăpâniri revendicate, îòü÷èíà subliniază în schimb legitimitatea unei stăpâniri efective. Nu s-a observat până acum, probabil din cauza traducerilor neglijente terminologic, că în toate cazurile în care domnul numeşte Ţara Românească „ocină” se precizează limpede că aceasta a fost obţinută de domn fie cu ajutorul lui Dumnezeu, fie cu cel al regelui Ungariei sau cu cel al sultanului⁷⁶. Prin urmare, atunci când Vladislav al II-lea denumeşte Făgăraşul şi Amlaşul „ocina mea”, domnul muntean nu contestă, aşa cum s-a crezut, statutul juridic al celor două feude încredinţate de regele Ungariei, ci doar subliniază legitimitatea stăpânirii sale asupra lor.

Am lăsat la sfârşit termenii wðñàã şi xwpa pentru că nu sunt folosiţi decât arareori în documentele munteneşti, întotdeauna referindu-se la alte ţări decât Ţara Românească. xwpa apare într-o scrisoare a lui Radu cel Mare către braşoveni, în care domnul aminteşte de judecata la care a fost supus Rădilă din Câmpulung în faţa judelui Braşovului şi a „ţării întregi (âüñåì xîðîì) care se adunase în sobor”, precum şi în două documente privitoare la ţara Haţegului (íà Xúöèãàíè è íà xîðu)⁷⁷. Este greu de spus, în lipsa unei alte atestări a termenului, de ce scribul a optat în acest caz pentru xwpa, când Ţara Bârsei este îndeobşte denumită în documentele munteneşti äðúæàâà. Cel de-al doilea termen, wðñàã, nu este nici el atestat decât o singură dată, însă folosirea sa poate fi uşor explicată. Termenul apare într-o scrisoare a lui Radu cel Frumos către sibieni, în care domnul afirma că a depus jurământ să slujească „domnului craiului şi Ţării Ungureşti” (uãðüñêwìu wðñàãu)⁷⁸. Termenul, derivat din ungurescul ország, apare însă în documentele slavone emise de Sigismund de Luxemburg şi de Ioan de Hunedoara pentru Vodiţa⁷⁹. În ambele documente doar Ungaria este denumită wðñàã, celelalte ţări amintite, Ţara Sârbească şi Ţara Croaţiei, fiind çåìëh. Ceea ce este interesant în documentul lui Sigismund de Luxemburg este că, deşi în cuprinsul documentului Ţara Ungurească este desemnată de două ori cu wðñàã, în titulatura „rege al Ţării Ungureşti” ea este denumită çåìëh (êðàë Qãðúñêîè Çåìëå). Această observaţie confirmă ipoteza existenţei unei determinări reciproce între rege/domn şi ţară (çåìëh), aspect pe care-l voi dezvolta puţin mai jos. De altfel, în documentul amintit, de la Radu cel Frumos, în sintagma „ţara domnului craiului” nu se mai foloseşte wðñàã, ci, din nou, çåìëh. Întorcându-ne însă la utilizarea lui wðñàã în cancelaria muntenească, un împrumut terminologic sugerează existenţa unei corespondenţe slavone, astăzi pierdute, adresate domnilor munteni de regii Ungariei.

În urma acestei analize terminologice a cuvintelor din acelaşi câmp semantic cu ţară se impun trei observaţii. Prima ar fi că cele şapte cuvinte analizate nu sunt decât sinonime parţiale, iar opţiunea cancelariei munteneşti pentru unul dintre ele era determinată de dorinţa de a adapta retoric terminologia folosită la conţinutul scrisorii. Cea de-a doua observaţie este că entităţile politice pe care cancelaria muntenească le desemna ca „ţări” (çåìëh) pot fi împărţite în două categorii: cele care sunt în mod constant desemnate astfel, precum Ţara Românească, Ţara Ungariei şi Ţara Turcească, şi cele care sunt denumite de obicei „ţinut” (äðúæàâà), dar care în unele documente, din considerente retorice, primesc titlul de „ţară” (çåìëh), precum Ţara Bârsei, Ţara Ardealului sau Ţara Sibiului. Cea de-a treia observaţie este că aceeaşi utilizare retorică a terminologiei pe care o remarcam în documentele latine se regăseşte şi în corespondenţa slavonă a domnilor munteni. Există însă o diferenţă importantă între cele două cazuri: spre deosebire de documentele latineşti, în corespondenţa slavonă a domnilor munteni supusă schimbărilor terminologice era denumirea destinatarului, şi nu cea a Ţării Româneşti, aceasta fiind numită, aproape întotdeauna, çåìëh. În puţinele cazuri în care scribii munteni foloseau altă denumire pentru Ţara Românească, ei preferau un alt termen pentru a accentua retoric fie legitimitatea domnului – subliniind drepturile sale dinastice (áàmèía) sau ajutorul primit din partea Domnului sau a suzeranului (îòü÷èíà) –, fie supunerea pe care i-o datorau cei cărora le era adresată scrisoarea (äðúæàâà).

Trecând acum la analiza semnificaţiei termenului çåìëh, prima observaţie, care se impune de la sine, este strânsa legătură dintre ţară şi domnie. Încă de la prima atestare în documentele de cancelarie, din 1385, çåìëh apare, aproape întotdeauna, alături de termenul ãîñïîäèíü în sintagma: „ţara domniei mele” (çåìëh ãîñïîäcòâà ìè), cu variantele „ţara noastră” sau „ţara mea”. Cu toate acestea, ţara este diferită de domn, distincţia dintre cele două noţiuni apărând limpede în mai multe documente, precum scrisoarea lui Vlad Dracul către braşoveni, în care domnul afirma că „eu şi ţara mea [suntem] ai stăpânului meu craiul”, sau scrisoarea lui Moise Vodă din 1529, prin care acesta îi ameninţă că va veni asupra lor „cu toată ţara şi puterile domniei mele”⁸⁰. Pe baza acestor observaţii, ipoteza de lucru pe care o propun este că cele două cuvinte, deşi au semnificaţii diferite, sunt interdependente şi se definesc reciproc. Altfel spus, ţara, chiar dacă este diferită de domn, nu poate exista decât în legătură cu acesta. În acest sens cred că trebuie înţeles conceptul de „ţară legală”, pe care-l foloseşte Nicolae Iorga⁸¹. Pentru a vedea însă în ce fel funcţionează interdependenţa ţară-domnie trebuie să analizăm acele documente în care çåìëh este atestat în alte contexte. Din corpusul de documente emise de cancelaria muntenească până la 1550, am selectat două formule în care termenul çåìëh apare frecvent: 1) „eu şi cu boierii mei şi cu ţara mea”, cu diferite variante, şi 2) „să fie o singură ţară cu ţara domniei mele”.

Prima formulă implică o stratificare socială a Ţării Româneşti, ţara reprezentând comunitatea celor guvernaţi, distinctă de domn şi de boieri. Astfel, Vladislav al II-lea le scria braşovenilor că şi-au vărsat sângele pentru coroana Ungariei „eu şi cu boierii mei şi cu ţara mea”, Vlad Călugărul îi informa tot pe braşoveni că „boierii şi toată ţara mi se închină”, iar Neagoe Basarab, în jurământul de credinţă din 1517 faţă de regele Ungariei, se angaja să reziste unei eventuale expediţii otomane „domnia mea, cu boierii domniei mele şi cu toată ţara”⁸². Folosind aproape aceiaşi termeni, Radu de la Afumaţi îi înştiinţa pe sibieni că „ne-am aşezat la tronul şi domnia Ţării Româneşti împreună cu toţi creştinii boieri şi supuşi şi cu întreaga Ţară Românească”⁸³. Distincţia dintre boieri şi ţară apare limpede nu doar în documentele emise de domn, ci şi în cele trimise de boieri. Într-una dintre puţinele scrisori boiereşti păstrate, „boierii mari şi mici din Ţara Românească” povesteau în 1523 braşovenilor ce s-a întâmplat „Ţării Româneşti şi nouă” (âëàøêîè çåìëè è íàø)⁸⁴. Sensul lui çåìëh, de comunitate politică a celor guvernaţi, reiese din mai multe surse, fie direct, precum în scrisoarea pe care Dan al II-lea o adresează „întregii ţări a domniei mele, celor mici şi celor mari”, fie indirect, precum în documentele în care domnii munteni vorbesc de „pieirea ţării” de „liniştea ţării”, sau de „risipirea ţării”⁸⁵.

Cea de-a doua formulă, „să fie o singură ţară cu ţara domniei mele”, care apare de trei ori în două documente munteneşti, ambele scrisori adresate de domni braşovenilor, este una extrem de neobişnuită⁸⁶. Singurul istoric român care a încercat să-i găsească o explicaţie, Şerban Papacostea, a legat această formulă de politica comercială a domnilor, considerând că „explică plastic” privilegiile vamale acordate braşovenilor⁸⁷. Împotriva acestei interpretări pot fi însă ridicate două obiecţii. Prima este că nici unul dintre cele două documente în care apare această formulare nu aminteşte de privilegii vamale. Chiar dacă şi scrisoarea lui Radu Praznaglava, şi cea a lui Vlad Tepeş îi îndeamnă pe braşoveni să facă negoţ în Ţara Românească, principalul lor scop era de a restaura pacea, nu de a reglementa comerţul. De altfel, hrisovul lui Radu Praznaglava este mai degrabă un tratat de pace decât un privilegiu comercial. De asemenea, formula „să fim o singură ţară” din scrisoarea lui Vlad Tepeş din 1476, prin care domnul anunţa răsturnarea lui Laiotă, lipseşte din scrisorile aceluiaşi domn în care sunt enunţate clar privilegiile comerciale acordate braşovenilor. A doua obiecţie priveşte chiar sensul formulei. Dacă „să fim o singură ţară” s-ar referi la anularea vămilor de hotar şi la asimilarea negustorilor din Ţara Bârsei cu cei munteni, atunci, după cum remarca chiar Şerban Papacostea, această formulă ar fi contrazisă tocmai de privilegiile de care se bucurau braşovenii. Prin urmare, dacă dăm „ţării” o accepţiune teritorială, această formulă nu are nici un sens, ba mai mult, nu are nici un echivalent, cel puţin după cunoştinţele mele, în lumea medievală. Dacă însă înţelegem çåìëh într-un sens social, de comunitate, atunci formula capătă înţeles şi pot fi găsite nenumărate paralele. Ideea contopirii a două comunităţi politice într-un singur popor (unus populus), formulă ale cărei rădăcini biblice au fost de mult observate, a reprezentat una dintre cele mai importante idei ale gândirii politice medievale⁸⁸. De aceea, pare mult mai probabil ca atât Radu Praznagalva, cât şi Vlad Tepeş să folosească această formulă, prin care cele două comunităţi erau, în mod ideal, contopite într-una singură, pentru a sublinia restaurarea deplină a păcii între Ţara Bârsei şi Ţara Românească.

Închei această demonstraţie, prin care am încercat să arăt că Ţara Românească desemna în perioada 1350-1550 mai degrabă o comunitate politică decât un teritoriu, invocând două argumente indirecte. Primul este cel comparativ. „Ţară” (çåìëh) pare să fi avut aceeaşi semnificaţie şi în celelalte cancelarii medievale slavone. Din păcate, singurele studii detaliate asupra noţiunii de ţară pe care le cunosc se referă la lumea rusă medievală, un exemplu destul de îndepărtat. Însă în lipsa unor studii asupra semnificaţiei ţării în sursele bulgăreşti, sârbeşti sau moldoveneşti, comparaţia cu Rusia medievală este singurul mod de a verifica interpretările pe care le-am propus⁸⁹. Semnificaţia lui çåìëh în sursele ruseşti a fost analizată, în mai multe studii, de Charles Halperin şi Nancy Shields Kollman. Halperin, analizând ceea ce el denumeşte „ideologia ţării” în sursele ruseşti medievale, a susţinut în mod convingător că termenul çåìëh era rezervat în sursele medievale doar comunităţilor politice grupate în jurul unui descendent Riurikid⁹⁰. Nancy Kollmann, a cărei analiză se concentrează asupra Moscovei într-o perioadă mai târzie, secolele XVI-XVII, a arătat că „ţară” (çåìëh) desemna comunitatea supuşilor, distinctă de ţar şi de stările privilegiate⁹¹. Prin urmare, atât în Rusia medievală, cât şi în Ţara Românească, çåìëh desemna comunitatea politică a supuşilor, definită prin existenţa unui domn legitim care îi cârmuia cu ajutorul unui grup social privilegiat.

Al doilea argument indirect în sprijinul interpretării conceptului de çåìëh în sensul unei comunităţi politice îl reprezintă semnificaţia românescului „ţeară” în documentele din secolul al XVII-lea. Pentru că o investigaţie detaliată ar depăşi cu mult limitele analizei mele, prefer să mă opresc doar la două documente. Primul, foarte bine cunoscut şi a cărui importanţă pentru analiza semnificaţiei cuvântului „ţară” a fost demult semnalată, este documentul din 15 iulie 1631 prin care Leon Tomşa a luat măsuri împotriva grecilor⁹². Cel de-al doilea, la fel de bine cunoscut, fără însă ca vreun cercetător să se fi oprit asupra semnificaţiei termenului „ţară”, este scrisoarea patriarhului Chiril al Constantinopolului, din 28 aprilie 1626, cu privire la desfiinţarea sloboziilor în Ţara Românească⁹³. Ceea ce surprinde în documentul lui Leon Tomşa este în primul rând frecvenţa utilizării cuvântului „ţeară”, care apare de peste 40 de ori într-un document de numai trei pagini. Domnul „a strâns toată ţeara” şi a hotărât pentru folosul „ţerîi”, să îndeplinească „pohtele ţerîi şi ale sfatului”, să-i scoată pe „greci striini de în ţeară” dacă aceştia se dovedesc „hicleni de ţeară” şi nu „trag la nevoia ţerîi” şi se fac „într-una cu ţeara”; iar măsurile antigreceşti luate de domn sunt denumite „pohte ale ţerîi şi ale sfatului”. „Ţară” este, prin urmare, comunitatea politică, diferită de domn şi de sfatul domnesc. Cu acelaşi sens juridic apare „ţara” şi în documentul de la Chiril Lucaris, iar importanţa acordată acestui concept este dovedită de folosirea de către patriarhul de la Constantinopol a românismului „ţară” (τζάρρας) în documentul grecesc, în formula „tăria acestei stăpâniri şi a ţării”⁹⁴.

În concluzie, termenul „ţară” din titulatura domnilor munteni are o semnificaţie socială, şi nu una teritorială. Ţara Românească a fost mai întâi o comunitate politică aflată sub autoritatea domnului, devenind abia apoi un teritoriu. Cu alte cuvinte, teritoriul ţării nu a fost un dat iniţial, ci un produs secundar al construcţiei statale. Această concluzie schimbă întreaga concepţie pe care o avem cu privire la modul în care puterea domnească era exercitată în Ţara Românească, îndemnându-ne să o regândim din temelii. Mai înainte însă de a face acest lucru, se cuvine să cercetăm validitatea analizei terminologice din acest subcapitol, analizând două aspecte strâns legate de perspectiva istoriografică tradiţională, a unei puteri domneşti teritoriale: teza domeniul eminent şi interpretarea birului ca dare pe pământ.

Note

1. Nicolae Iorga, Studii asupra Evului Mediu românesc, Şerban Papacostea (ed.) (Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1984), p. 61.

2. Pentru o introducere în această dezbatere, vezi Benjamin Arnold, Princes and territories in medieval Germany (Cambridge University Press, 2003), pp. 61-75, şi Thomas Bisson, „Medieval Lordship”, Speculum, nr. 70 (1995), pp. 743-759, dar mai ales dezbaterea dintre Thomas Bisson, Stephen White şi Dominique Barthelemy despre revoluţia feudală, în Past and Present, nr. 142 (1994), pp. 6-42, şi nr. 152 (1996), pp. 196-223.

3. În controversa dintre cei care au considerat că terminologia reflectă fidel realităţile medievale, fiecărui termen în parte corespunzându-i o anumită realitate juridică (vezi de pildă Ioan C. Filitti sau Constantin Giurescu), şi cei care s-au referit la „iluzia terminologică” a documentelor medievale (mai ales Henri H. Stahl), există şi o a treia cale, cea normativă. Limbajul documentelor medievale încearcă nu atât să reflecte realitatea, reuşind să o facă mai bine sau mai prost, cât mai ales să o definească. Discursul cancelariei domneşti este un bun exemplu pentru ceea ce Foucault denumeşte binomul putere-cunoaştere.

4. Pentru raportul dintre domn şi ãîñïîäèíü vezi Emil Vârtosu, Titulatura domnilor şi asocierea la domnie în Ţara Românească şi Moldova până în secolul al XVI-lea (Editura Academiei, Bucureşti, 1960), pp. 183-196, şi completările lui Andrei Pippidi, Tradiţia politică bizantină în ţările române în secolele XVI-XVII (Corint, Bucureşti, 2001), pp. 25-26. Vezi şi cele două studii ale lui Ilie Minea din Cercetări istorice, nr. 8-9 (1932-1933).

5. Dinu C. Arion, Două studii de istorie a dreptului românesc (Tipografia Ziarului Universul, Bucureşti, 1942), pp. 51-52.

6. Dinu C. Arion, Din hrisoavele lui Mircea cel Bătrân 1386-1418. Studiu de istorie a dreptului român (Tipografia România Mare, Bucureşti, 1930), p. 48.

7. Principala lucrare a lui Dinu C. Arion asupra acestei probleme rămâne „Încercare asupra domeniului eminent din Principatele Munteniei şi Moldovei în secolele XIV-XV”, în Constantin Marinescu (ed.), Închinare lui Nicolae Iorga cu prilejul împlinirii vârstei de 60 de ani (Institutul de Istorie Universală, Cluj, 1931), pp. 12-23.

8. Existenţa domeniului eminent în Ţara Românească medievală a fost susţinută, printre alţii, de Petre P. Panaitescu, Interpretări româneşti, în Ştefan Gorovei şi Maria Magdalena Székely (eds.) (Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1994), pp. 58-59, şi de Valeria Costăchel, care a redactat capitolul despre dominium eminens din Petre P. Panaitescu, Valeria Costăchel şi Anton Cazacu, Viaţa feudală în Ţara Românească şi Moldova (sec. XIV-XVII) (Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1957), pp. 215-219.

9. Ştefan Ştefănescu, „Date cu privire la problema relaţiilor feudale pe teritoriul Ţării Româneşti în istoriografia românească”, Studii. Revista de Istorie, nr. 10 (1957), pp. 199-222.

10. Florin Constantiniu, „Geneza feudalismului românesc: încadrare tipologică”, Revista de Istorie, nr. 31 (1978), pp. 1215-1226, şi „Feudalismul românesc. Tipologie, unitate, diversitate”, SAI, nr. 68 (2003), pp. 5-12.

11. Cosmin Popa-Gorjanu, „Feudalismul românesc”, Medievalia Transylvanica, nr. 7-8 (2003-2004), pp. 39-51.

12. Folosesc sintagma paradigmă interpretativă în sensul pe care i l-a dat Thomas Kuhn, Structura revoluţiilor ştiinţifice, trad. R. Bogdan (Humanitas, Bucureşti, 2008). Din păcate, după cum observa şi Andrei Pippidi, în istoriografia românească nu există o monografie asupra puterii domneşti, cu excepţia „compilaţiei mediocre” a lui Alexandru A. Buzescu, Domnia în ţările române până la 1866 (Tiparul „Cartea Românească”, Bucureşti, 1943); vezi Andrei Pippidi, „Monarhia în Evul Mediu românesc, practică şi ideologie”, în Ovidiu Cristea, Gheorghe Lazăr (eds.), Naţional şi universal în istoria românilor (Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1998), pp. 21-39. În cei zece ani scurşi de când Andrei Pippidi sublinia această lipsă nu a apărut nici o monografie serioasă asupra puterii domneşti. Evident, lucrarea lui Mihai M. Andreescu, Puterea domniei în Ţara Românească şi Moldova în secolele XIV-XVI (Nicolae Bălcescu, Bucureşti, 1999), nu intră în această categorie.

13. Pentru controversa fărâmiţare vs centralizare, vezi Constantin C. Giurescu, Probleme controversate în istoriografia română (Editura Albatros, Bucureşti, 1977), pp. 13-18. Ideile lui Constantin C. Giurescu au fost ulterior dezvoltate de discipolul său Manole Neagoe în Problema centralizării statelor feudale româneşti. Moldova şi Ţara Românească (Scrisul Românesc, Craiova, 1977). Cu privire la confuzia majoră pe baza căreia este construită teza lui Manole Neagoe, cea dintre unificare teritorială şi centralizare instituţională, vezi Şerban Papacostea, „Ignoranţă popularizată”, Luceafărul, 12 ianuarie 1974. Pentru o soluţie de compromis, destul de neconvingătoare, în care „fărâmiţarea feudală” este considerată „mai degrabă o potenţialitate decât o realitate”, vezi Florin Constantiniu, „Fărâmiţarea feudală: opinii pentru o discuţie”, SMIM, nr. 6 (1973), pp. 297-307. Cel care mi se pare a fi înţeles cel mai bine artificialitatea acestei dezbateri este Henri H. Stahl, Controverse de istorie socială românească (Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1969), pp. 79-83.

14. Termenul, folosit de Gheorghe Brătianu, a fost adoptat de Eugen Stănescu în „Din istoria ideilor politice în evul mediu românesc”, în Constantin Daicoviciu, Andrei Oţetea şi Emil Condurachi (eds.), Omagiu lui P. Constantinescu-Iaşi (Editura Academiei, Bucureşti, 1965), pp. 309-316. Pentru o discuţie asupra istoriei problemei, vezi teza de doctorat a Cristinei Anton Manea, „Structura şi restructurarea marii boierimi din Ţara Românească de la începutul secolului al XVI-lea până la mijlocul secolului al XVII-lea”, 2003, pp. 23-38 (teza poate fi consultată pe site-ul Muzeului Naţional de Istorie a României, http://www.mnir.ro/ro/Publicatii/Teza.aspx?IDTeza=7; data ultimei accesări: 8.11.2010).

15. Pentru a da doar câteva exemple: Radu Popa discută despre „structuri teritoriale”, Sergiu Iosipescu despre un „principat teritorial unificat”, iar Şerban Papacostea despre „agregarea formaţiilor politice în acelaşi cadru teritorial”.

16. Subiectul este mult prea vast – şi mult prea puţin studiat – pentru a fi rezumat într-o notă. Mă voi limita, prin urmare, la a povesti o anecdotă care mi se pare semnificativă pentru a înţelege climatul în care o bună parte a lucrărilor pe care le citez au fost scrise. Ioan C. Filitti, în introducerea cărţii sale despre proprietatea solului în Principatele Române, aminteşte de nesfârşitele discuţii contradictorii la care a asistat privind stăpânirea pământului în Evul Mediu între Constantin Giurescu şi Radu Rosetti. Dezbaterile nu aveau loc nici la universitate, nici într-un institut de cercetare, ci într-un birou al Ministerului Afacerilor Externe, vezi Ioan C. Filitti, Opere Alese, în Georgeta Penelea (ed.) (Editura Eminescu, Bucureşti, 1985).

17. Evident, au existat şi istorici care au interpretat mult mai nuanţat problema naturii teritoriale a puterii domneşti. Aceştia nu au pus însă niciodată explicit în discuţie paradigma dominantă. Un bun exemplu de perspectivă nuanţată, care se îndepărtează de perspectiva unei puteri teritoriale, fără însă a afirma lămurit acest lucru, la Bogdan Murgescu, Istorie românească – istorie universală (600-1800) (Teora, Bucureşti, 1999), pp. 68-69.

18. Vezi concluzia lui H.H. Stahl: „E cu neputinţă să se determine, judecând cazuri izolate, dacă ai de-a face cu un obicei al pământului sau cu o scornitură sadică a unui oarecare tiran al zilei. Documentele noastre ne arată existenţa unor moravuri ciudate, lipsite de fundament juridic”, în Controverse de istorie socială românească, ed. cit., p. 28.

19. Daniel Chirot, Schimbarea socială într-o societate periferică (Bucureşti, Corint, 2002), pp. 34-35; cf. şi pp. 51-53.

20. Daniel Barbu, O arheologie constituţională românească (Editura Universităţii, Bucureşti, 2000), p. 9. Pentru abordarea lui Fritz Kern, vezi introducerea lui S.B. Chrimes la traducerea engleză a cărţii sale, Kingship and Law in The Middle Ages (The Lawbook Exchange, New Jersey, 2005).

21. Vezi răspunsul lui Daniel Barbu la recenzia lui Şerban Papacostea, în SMIM, nr. 21 (2003), p. 384.

22. De altfel, şi în acest caz pare a exista o inconsistenţă între metoda enunţată de Daniel Barbu şi cercetarea propriu-zisă. Astfel, Daniel Barbu îşi definea cercetarea ca pe o încercare de a urmări „felul în care dreptul bizantin a putut fi folosit pentru constituirea unei unităţi de dominaţie laică asupra unui teritoriu dat”; vezi SMIM, nr. 21 (2003), p. 386. Prin urmare, chiar dacă la un moment dat defineşte încercarea maramureşenilor Baliţa şi Dragoş ca „grupare de dominaţie” (Herrschaftsverband), accentul cade în continuare pe raportul între comunitatea politică şi teritoriu, ceea ce, potrivit oricărui dicţionar politologic, este una dintre condiţiile definitorii ale statului; vezi, de exemplu, David Miller (ed.), Enciclopedia Blackwell a gândirii politice (Humanitas, Bucureşti, 2006), p. 696.

23. Spre deosebire de istoriografia apuseană, preocupată de caracteristicile statului medieval şi de asemănările/diferenţele faţă de statul modern, această dilemă mi se pare tipică pentru istoriografia est-europeană, fiind determinată mai degrabă de un complex modern al „înapoierii” decât de realităţi medievale substanţial diferite. Pentru prima abordare, vezi studiul clasic al lui Joseph R. Strayer, On the Medieval Origins of the Modern State (Princeton University Press, Princeton, 1973), iar pentru cea de-a doua Léonidas Mavromatis, „Peut-on parler d’un état médiéval serbe?”, Byzantion, nr. 48 (1978), pp. 417-429.

24. Vezi Valentin Al. Georgescu, „Instituţiile statelor româneşti de-sine-stătătoare”, în Nicolae Stoicescu (ed.), Constituirea statelor feudale româneşti (Editura Academiei, Bucureşti, 1980), p. 214.

25. Gheorghe Brătianu, Sfatul domnesc şi adunarea stărilor în Principatele Române (Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1995), p. 23.

26. Anibal Teodorescu, „Valoarea juridică a unui vechiu cuvânt românesc”, AARMSI, seria a III-a, nr. 28 (1945-1946), pp. 543-556.

27. Pentru o discuţie despre influenţa lui Otto Brunner asupra medievisticii româneşti, vezi Marian Coman, „Land, Lordship and the Making of Wallachia”, Studia Slavica et Balcanica Petropolitana, nr. 1(11), 2012, pp. 79-94.

28. Stelian Brezeanu distinge „ţările arhaice” (sec. IV-IX) de „ţările feudale” (sec. IX-XIV) şi de „ţările politice” (sec. al XIV-lea), în Romanitatea orientală în Evul Mediu (ALL, Bucureşti, 1999), pp. 227-228.

29. Stelian Brezeanu, Romanitatea orientală…, ed. cit., pp. 195-208.

30. Pentru documentele latine ale domnilor munteni, studiul de referinţă rămâne cel al Mariei Holban, „Accente personale şi influenţe locale în unele scrisori latineşti ale domnilor români”, Revista Istorică, nr. 29 (1943), pp. 51-86. Vezi şi articolul lui Dumitru Ciurea, „La scritture latine nei paesi romeni”, Ephemeris Dacoromana, nr. 9 (1940), pp. 181-231, precum şi, mai recent, articolele scrise de Ana Cristina Halichias, „Latina de cancelarie din Ţările Române. Interpretare istorică şi/sau cercetare lingvistică”, Hrisovul, nr. 2-5 (1999), pp. 227-234 – care este mai degrabă o bibliografie decât un articol – şi „Pour une étude concernant le latin médiéval en Valachie et en Moldavie”, Antiqua et Medievalia, nr. 1 (1994), pp. 5-18.

31. öhðà ðuìúíúñêú, aşa cum apare în scrisoarea lui Neacşu; vezi ultima ediţie în Emanuela Buză, Magdalena Georgescu, Alexandru Mareş şi Florentina Zgraon, Crestomaţia limbii române vechi, I (1521-1639) (Editura Academiei, Bucureşti, 1994).

32. Nos aut nostram terram în tratatul cu Polonia din 1411 (vezi DRH-D, I, doc. 115); nostram terram, de mai multe ori în privilegiul din 1409 pentru lipoveni (vezi Petre P. Panaitescu, Mircea cel Bătrân, în Gheorghe Lazăr (ed.) [Bucureşti, Corint, 2000], p. 419); terre nostre Walachie et Wurcie în privilegiul pentru braşoveni din 1413 (vezi DRH-B, I, doc. 121).

33. Este limpede că folosirea sintagmei dominium nostrum este o alegere bine cântărită, regăsindu-se de trei ori în cuprinsul documentului (DRH-D, I, doc. 87). Dacă actul din 1395 este un „tratat de alianţă”, aşa cum au considerat majoritatea istoricilor români – Petre P. Panaitescu, Viorica Pervain, Octavian Iliescu –, atunci putem vedea în dominium o intervenţie a lui Mircea. Dacă însă documentul din 7 martie 1395 este un simplu „act adiţional al omagiului vasalic”, aşa cum crede Marius Diaconescu, atunci folosirea consecventă a termenului domninium nedumereşte. Pentru analiza documentului şi discutarea istoriografiei, vezi Marius Diaconescu, „The Relations of Vassalage between Sigismund of Luxemburg, King of Hungary, and Mircea the Old, Voivode of Wallachia”, Mediaevalia Transilvanica, nr. 2 (1998), pp. 245-282.

34. Privilegiul acordat minoriţilor de Vlad în 1431 a fost redactat în „părţile Germaniei”, la Nürenberg, în cancelaria lui Sigismund (DRH-D, I, doc. 179). De asemenea, cele două scrisori latineşti ale pretendentului Dan din 1459 şi 1460 au fost redactate de un secretar al cancelariei săseşti din Braşov, după cum a arătat Ioan Bogdan, care a şi descoperit modelul uneia dintre scrisori (Bogdan, Relaţiile, doc. 268 şi 269). Pentru modelul redactat în Braşov, probabil de un secretar al magistratului săsesc, după cum crede I. Bogdan, vezi comentariile la doc. 268.

35. Cea de-a doua atestare provine din scrisoarea lui Basarab cel Tânăr din 1479, în care domnul muntean scria braşovenilor quod Turchi per terram Transalpinam non poterunt viam habere (Bogdan, Relaţiile, doc. 251). Cea de-a treia atestare apare în documentul lui Radul cel Mare, din 1507, în care apar ca martori boyarones praedictae terrae Transalpinensis (DRH-B, I, doc. 38).

36. DRH-D, I, doc. 180.

37. Daniel Barbu a sesizat cât de neobişnuită este această scrisoare în seria documentelor latine emise de domnii munteni. El însă suprainterpretează documentul, pentru că, plecând de la titulatura domnului, consideră că Alexandru Aldea a abdicat din calitatea sa de dominus; vezi David Barbu, Byzance, Rome et les Roumains. Essais sur la production politique de la foi au Moyen Age (Babel, Bucureşti, 1998), p. 149. Titlul pe care-l poartă Alexandru Aldea, Wayouda Transalpinarum parcium, este însă unul obişnuit în corespondenţa latină a domnilor, fiind de fapt o prescurtare a formulei wayvoda parcium regni Transalpinarum.

38. Veress, Documente, vol. I, doc. 15.

39. Ambele au fost publicate în Bogdan, Relaţiile, doc. 11.

40. Această observaţie, pe baza privilegiului latin al lui Dan al II-lea, a făcut-o şi Stelian Brezeanu, Romanitatea orientală…, ed. cit., p. 203.

41. Vezi de exemplu documentul lui Radu cel Mare din 1499 (Bogdan, Relaţiile, doc. 298).

42. Bogdan, Relaţiile, doc. 254, şi DRH-D, I, doc. 275.

43. Scrisoarea s-a păstrat în două copii. Prima, descoperită de Nicolae Iorga la München, a fost editată în Ioan Bogdan, Vlad Ţepeş şi naraţiunile germane şi ruseşti asupra lui. Studiu critic (Socecu, Bucureşti, 1896), pp. 78-82. Cea de-a doua copie, descoperită la Wolfenbüttel, a fost editată de Andrei Corbea, „Cu privire la corespondenţa lui Vlad Ţepeş cu Matei Corvin”, AIIAI, nr. 17 (1980), pp. 669-670. Descoperirea celei de-a doua copii a eliminat, în bună măsură, suspiciunile care au planat asupra autenticităţii scrisorii. Nici argumentele aduse de Constantin Stoide în sprijinul ipotezei redactării scrisorii pe la 1890 de către „un tânăr glumeţ”, nici sugestia lui Andrei Corbea de a considera a doua parte a scrisorii un adaos al curţii de la Buda nu mi se par a rezista unei analize serioase; cf. Constantin Stoide, „În legătură cu «scrisoarea» datată 11 februarie 1462. Contribuţii la cunoaşterea izvoarelor domniei lui Vlad Ţepeş cu Matei Corvin”, AIIAI, nr. 18 (1981), pp. 151-166. De altfel, principalii biografi ai lui Vlad Ţepeş – Ioan Bogdan, Nicolae Stoicescu, Ştefan Andreescu şi Matei Cazacu – au considerat autentică scrisoarea din 11 februarie 1462.

44. Nicolae Iorga, Scrisori de boieri. Scrisori de domni, în Ruxandra Mihăilă (ed.) (Eurosong & Book, Bucureşti, 1999), p. 149. Fragmentele citate în continuare sunt preluate din traducerea lui Iorga.

45. Spre deosebire de diminutivul lui rex (regulus), regniculum nu apare în dicţionarele lui Du Cange, Bartal şi Niermeyer. Nu am găsit termenul inclus decât în dicţionarul lui Albert Blaise, Lexicon latinitatis medii aevi praesertim ad res ecclesiasticas investigandas pertinens (Brepols, Turnhout, 1975), p. 782, cu definiţia petit royaume.

46. Bogdan, Relaţiile, doc. 63.

47. Cea mai frapantă asemănare între cele două scrisori este retorica luptei antiotomane, un subiect care ar merita aprofundat, mai cu seamă că, la prima vedere, discursul muntenesc nu pare a se integra în paradigma „zidului creştinătăţii”. Spre deosebire de regii Ungariei şi Poloniei sau chiar de Moldova lui Ştefan cel Mare, domnii Ţării Româneşti par mai degrabă interesaţi să accentueze retoric apartenenţa lor la lumea creştină, decât să sublinieze rolul pe care îl au în apărarea ei. Pentru analiza paradigmei „zidului creştinătăţii”, vezi, pentru cazul românesc, Andrei Pippidi, „La croisade au Bas Danube: les Roumains comme rempart de la chrétienté”, în Chantal Delsol şi Michel Maslowski (eds.), Histoire des idées politiques de l’Europe centrale (PUF, Paris, 1998), pp. 77-89; Liviu Pilat, „Redemptor noster. Moldova şi Respublica Christiana la 1476-1477”, Analele Putnei, nr. 2 (2006), pp. 137-144, şi Alexandru Simon, „The Use of the Gate of Christendom: Hungary’s Mathias Corvinus and Moldavia’s Stephen the Great Politics in the late 1400’s”, Quaderni della Casa Romena, nr. 3 (2004), pp. 205-224; pentru cazul unguresc, vezi Nora Berend, At the Gate of Christendom: Jews, Muslims and Pagans’ in Medieval Hungary c. 1000 – c. 1300 (Cambridge University Press, 2001); pentru cel polon, vezi Paul Knoll, „Poland as Antemurale Christianitas in the latter Middle Ages”, Catholic Historical Review, nr. 60 (1974), pp. 381-401. Pentru o încercare de analiză comparativă, vezi Nora Berend, „Défense de la Chrétienté et naissance d’une identité: Hongrie, Pologne et péninsule Ibérique au Moyen Age”, Annales. Histoire, Science Sociales, nr. 58 (2003), pp. 1009-1027.

48. Ar fi fost interesant de comparat perspectiva domnească cu cea boierească, dar, din păcate, din secolul al XV-lea, nu sunt cunoscute decât două documente latine trimise de boieri. În scrisoarea vornicului Neagu din 1469, Ţara Românească era denumită regnum nostrum (Bogdan, Relaţiile, doc. 311), în vreme ce şapte ani mai târziu pârcălabul de Târgovişte o desemna ca provincia nostra (Bogdan, Relaţiile, doc. 312), acest din urmă termen a fost, de altfel, folosit şi de domnii munteni, fiind însă atestat în numai două documente, din 1470 şi din 1494 (Bogdan, Relaţiile, doc. 272 şi 294). În acest ultim document, o scrisoare a lui Vlad Călugărul, Ţara Românească apare de două ori ca regnum nostrum şi o dată ca provincia nostra.

49. Pentru intitulaţia latină a domnilor Moldovei, vezi Mihaela Paraschiv, Documentele latine de cancelarie din Moldova (sec. XIV-XVIII) (Junimea, Iaşi, 2004), p. 63. Dumitru Ciurea a sesizat însă şi în cazul Moldovei preferinţa cancelariei moldoveneşti pentru regnum, în detrimentul lui terra, care se manifestă odată cu începutul secolului al XVI-lea; vezi „Diplomatica latină în Ţările Române. Noi contribuţii”, AIIIAI, nr. 9 (1971), pp. 1-25.

50. „The Frankish realm can be classed as in Weber’s sense a patrimonial regime in which power legitimised as divinely ordained was exercised as the ruler’s personal authority like a father’s over his household” – Janet Nelson, „Kingship and Empire”, în J.H. Burns (ed.), The Cambridge History of Medieval Political Thought (Cambrigde University Press, Cambridge, 1988), p. 219.

51. Dragomir, Documente, doc. 35, 46; DRH-B, I, doc. 152; DRH-B, IV, doc. 87; DRH-D, I, doc. 324; Tocilescu, 534, doc. 259, 423, 428, 434, 447, şi Bogdan, Relaţiile, doc. 80, 112, 171. Această enumerare este suficientă pentru a înlătura ipoteza avansată de Valentin Al. Georgescu, potrivit căreia termenul ţară avea „o semnificaţie cel puţin larvantă de independenţă”, în „Instituţiile statelor româneşti de sine stătătoare”, op. cit., p. 226, ipoteză preluată ulterior şi de Stelian Brezeanu, Romanitatea orientală…, ed. cit., p. 203.

52. Franz Miklosich, Lexicon Palaeoslovenico-Graeco-Latinum (Guilelmus Braumueller, Viena, 1862), şi Thomas A. Lysaght, Old Church Slavonic (Old Bulgarian) – Middle Greek – Modern English Dictionary (Hollinek, Viena, 1983).

53. áîãú ìå äàðîâà ñú ìîè wáëàñòè âëàøêà çåìëh (Bogdan, Relaţiile, doc. 180). Termenul este folosit cu acelaşi sens şi într-un alt hrisov de la Radu cel Mare: „pe cine binevoieşte Dumnezeu să fie urmaş după noi al acestei stăpâniri (wáëàñòè), adică al Ţării Româneşti” (DRH-B, II, doc. 12).

54. Bogdan, Relaţiile, doc. 17.

55. Termenul apare cu acelaşi sens de teritoriu asupra căruia este exercitată o autoritate şi în scrisoarea lui Vlad Ţepeş către braşoveni prin care cerea acestora să nu îngăduie unor boieri, duşmani ai săi, să rămână în ţinutul lor (Bogdan, Relaţiile, doc. 67). Pentru sensul de „cârmuire” al termenului, vezi Emil Vârtosu, Titulatura domnilor şi asocierea la domnie…, ed. cit., pp. 196-197. Pentru distincţia între wáëàñòü şi çåìëh, vezi şi hrisovul lui Alexandru Aldea editat în Petre Ş. Năsturel, Constantin Bălan, „Hrisovul lui Alexandru Aldea pentru mănăstirea Bolintin (1433)”, Revista de Istorie, nr. 3 (1992), pp. 477-488.

56. DRH-B, I, doc. 44.

57. Pentru deosebirea semantică dintre Rossiskaia oblast şi Moskovskoe gosudarstvo, vezi Serhii Plokhy, The Origins of the Slavic Nations (Cambridge University Press, Cambridge, 2006), pp. 213-214.

58. Pentru sensul de „ţinut” cu care acest termen este folosit în documentele moldoveneşti, vezi Constantin Burac, „Precizări privitoare la apariţia ţinuturilor ca unităţi administrativ-teritoriale”, Hrisovul, nr. 2 (1996), pp. 87-92.

59. Adaug aici un fragment din Viaţa lui Ioan de Rila scrisă de Eftimie de Târnovo, în care apare formula: „puterea unui ţar este bogăţia sa” (dpúæàâà öàðþ áîãàòñòâî). Am folosit ediţia din Thomas Butler, Monumenta Bulgarica: a bilingual anthology of Bulgarian texts from the 9th to the 19th century (University of Michigan, Ann Arbor, 1996).

60. Bogdan, Relaţiile, doc. 118, 148, 156, 203, 274, 212, 215; Tocilescu, 534, doc. 263; Panaitescu, Documente, doc. 16.

61. Bogdan, Relaţiile, doc. 151.

62. Dragomir, Documente, doc. 10. Acelaşi sens pare a avea acest termen şi în cel de-al treilea document, o scrisoare pe care Radu Paisie a trimis-o sibienilor (Dragomir, Documente, doc. 46).

63. Şi „ţinutul secuilor” era denumit tot äðúæàâà; vezi Tocilescu, 534, doc. 263.

64. Bogdan, Relaţiile, doc. 180.

65. DRH-D, I, doc. 324. Această enumerare a banilor Tismanei demonstrează şi faptul că „alături de noua denumire impusă prin ridicarea centrului politico-administrativ de la Făgăraş, românii au continuat să folosească vechea denumire a ţării: Ţara Oltului”. Citat din comentariul lui Antal Lukács pe marginea scrisorii banilor Tismanei, în Ţara Făgăraşului în evul mediu (secolele XIII-XVI) (Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1999), p. 164.

66. Dragomir, Documente, doc. 1.

67. Am găsit alte trei exemple printre documentele editate de Silviu Dragomir: 1) scrisoarea lui Radu cel Mare (doc. 16); 2) scrisoarea către sibieni a lui Vlad Înecatul, în care Ţara Românească şi ţara craiului erau denumite çåìëh, iar „ţara săsească” äðúæàâà (doc. 36); 3) scrisoarea lui Vlad Vintilă (doc. 38). Din păcate, traducerea documentelor făcută de Dragomir conţine multe greşeli, corectate de Petre P. Panaitescu pe extrasul oferit chiar de autor. Extrasul a fost donat împreună cu biblioteca Panaitescu Bibliotecii Facultăţii de Istorie a Universităţii din Bucureşti.

68. Bogdan, Relaţiile, doc. 180. Ioan Bogdan traduce äðúæàâà prin „ţinut” în următoarele şase documente din Relaţiile: două scrisori ale lui Laiotă Basarab (doc. 91 şi 101); două scrisori ale lui Basarab Ţepeluş (doc. 120 şi 126); scrisoarea lui Vlad Călugărul (doc. 168); scrisoarea lui Radu cel Mare (doc. 212). În toate aceste şase documente äðúæàâà desemnează Ţara Bârsei.

69. Vezi, de exemplu, scrisoarea lui Neagoe Basarab către sibieni, în Panaitescu, Documente, doc. 16.

70. Dragomir, Documente, doc. 42.

71. Ibidem, doc. 1 şi 38; Bogdan, Relaţiile, doc. 168.

72. Bogdan, Relaţiile, doc. 126.

73. Vezi, de exemplu, doc. 83 din Bogdan, Relaţiile, în care Bogdan traduce „ocina mea” prin „ţara mea de baştină”.

74. Bogdan, Relaţiile, doc. 27.

75. Ibidem, doc. 104 şi 229; Dragomir, Documente, doc. 21; Tocilescu, 534, doc. 433.

76. Bogdan, Relaţiile, doc. 23, 83, 178. Cu acelaşi sens este folosit termenul ocină şi în documentul moldovenesc ce consfinţeşte tratatul dintre Bogdan şi Sigismund al Poloniei, în 1510: „atunci Sigismund, Măria Sa Regele Poloniei, îi va ajuta cu toată tăria şi puterile Măriei Sale, ca să dobândească pentru sine Patria sa, Ţara Moldovei, şi când Dumnezeu îi va ajuta, ca să dobândească Patria sa, Ţara Moldovei”, în Mihai Costăchescu (ed.), Documentele moldoveneşti de la Bogdan Voevod (1504-1517) (Fundaţia Regele Carol I, Bucureşti, 1940), doc. 75. Traducerea lui Mihai Costăchescu redă ocină prin „patrie”.

77. Bogdan, Relaţiile, doc. 185, şi DRH-B, III, doc. 205-206. Pentru preluarea acestui termen grecesc în slavona medievală, mai cu seamă în sursele bulgăreşti, vezi Nicolae Iorga, Le caractère commun des institutions du Sud-Est de l’Europe (J. Gamber, Paris, 1929), p. 24.

78. Dragomir, Documente, doc. 2.

79. DRH-D, I, 129, doc. 276.

80. Bogdan, Relaţiile, doc. 54; Dragomir, Documente, doc. 35.

81. Această interdependenţă mi se pare că a scăpat acelor istorici care, în anumite contexte, au identificat ţara cu stările privilegiate; vezi Ioan C. Filitti, „Originile democraţiei române”, Viaţa românească, nr. 15 (1929), p. 14, şi Valentin Al. Georgescu şi Petre Strihan, Judecata domnească în Ţara Românească şi Moldova (1611-1831), Partea I, Organizarea judecătorească, vol. I (1611-1710) (Editura Academiei, Bucureşti, 1979), p. 94.

82. Bogdan, Relaţiile, doc. 63, 149; Tocilescu, 534, doc. 271.

83. Stoica Nicolaescu, Documente slavo-române cu privire la relaţiile Ţării Româneşti şi Moldovei cu Ardealul în secolele XV-XVI (L. Motzătzeanu, Bucureşti, 1905), doc. 11.

84. Tocilescu, 534, doc. 423.

85. Bogdan, Relaţiile, doc. 18, 23, 30, şi Tocilescu, 534, doc. 285.

86. Scrisorile lui Radu Praznaglava (1421) şi Vlad Tepeş (1476) către braşoveni (Bogdan, Relaţiile, doc. 4 şi 75).

87. Şerban Papacostea, Geneza statului în Evul Mediu românesc (Corint, Bucureşti, 1999), pp. 176-177.

88. De pildă, Eginhard consemnează încheierea păcii între Carol cel Mare şi saxoni în următorii termeni: et Francis adunati unus cum eis populus efficerentur – Vita Karoli Magni, trad. de Anca Crivăţ (Vremea, Bucureşti, 2001), p. 74. Două exemple, mai apropiate geografic şi cronologic, sunt unus sit populus din Privilegium Andreanum (UKB, vol. I, doc. 43) şi populus unus facti cum eisdem Wolathis din scrisoarea lui Grigore al IX-lea din 1234 (DRH-D, I, doc. 9). Pentru discuţia semnificaţiei termenului populus în scrisoarea papală, vezi Şerban Papacostea, Românii în secolul al XIII-lea. Între cruciată şi Imperiul mongol (Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1993), pp. 62-64. Pentru sursa biblică a acestei formule, vezi Geneza, 34,16 şi 34,22.

89. Distincţia dintre domn, boieri şi ţară, pe care o observăm în documentele munteneşti, apare şi în cele moldoveneşti. Observaţia făcută de Brătianu a fost preluată şi dezvoltată de Constantin Cihodaru, „Sfatul domnesc şi sfatul de obşte în Moldova (sec. XV-XVIII)”, AIIAI, nr. 1 (1964), pp. 55-86. Studiul lui Cihodaru nu aminteşte, din motive uşor de înţeles, numele lui Gheorghe Brătianu, care murise cu 11 ani mai înainte în închisoarea de la Sighet. Pentru terminologia teritorială folosită în vremea celui de-al doilea ţarat bulgar, vezi studiul lui Ivan Biliarsky, „La Terra Albanese nel sistema amministrativo bulgaro”, în Gheorghe Lazăr şi Ovidiu Cristea (eds.), Vocaţia Istoriei. Prinos Profesorului Şerban Papacostea (Istros, Brăila, 2008), pp. 259-270. Pentru çåìëh în sursele medievale bulgăreşti, vezi Ivan Biliarsky, Word and Power in Mediaeval Bulgaria (Brill, Leiden, 2011), pp. 73-74.

90. Charles Halperin, „Novgorod and the Novgorodian Land”, Cahiers du monde russe, nr. 40 (1999), pp. 345-363, şi „Tverian Political Thought in the Fifteenth Century”, Cahiers du monde russe, nr. 18 (1977), pp. 267-273.

91. Nancy Shields Kollman, „Concepts of Society and Social Identity in Early Modern Russia”, în Samuel H. Baron şi Nancy S. Kollmann (eds.), Religion and Culture in Early Modern Russia and Ukraine (Northern Illinois University Press, DeKalb, 1997), pp. 34-51.

92. Vezi, de exemplu, Petre P. Panaitescu care, pe baza acestui document, consideră că „ţară” este un termen ce nu include întregul popor, „Marea Adunare a Ţării, instituţie a orânduirii feudale în Ţările Române”, Studii. Revista de Istorie, nr. 10 (1957), pp. 153-165. Vezi comentarii pe marginea documentului şi la Constantin Cihodaru, „Sfatul domnesc şi sfatul de obşte în Moldova (sec. XV-XVIII)”, AIIAI, nr. 1 (1964), pp. 55-86. Ultima ediţie a documentului în DRH-B, XXIII, doc. 255.

93. DRH-B, XXI, doc. 55.

94. În studiul său asupra termenilor româneşti atestaţi în texte bizantine şi postbizantine, Tudor Teoteoi semnalează frecvenţa românismelor domna, tzara ori mosia din textele neogreceşti redactate pe teritoriul românesc; Tudor Teoteoi, Byzantina et Daco-Romana. Studii de istorie şi civilizaţie bizantină şi românească medievală (Omonia, Bucureşti, 2008), pp. 245-254.