Franz Kafka, Der Prozess

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7384-1

ISBN PDF: 978-973-46-7385-8

ISBN print: 978-973-46-7153-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Eugene Ivanov/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FRANZ KAFKA s-a născut în 1883 la Praga, într-o familie evreiască. A urmat Gimnaziul Umanist German Naţional, apoi s-a înscris la Facultatea de Drept a Universităţii Ferdinand-Karls, obţinînd doctoratul în 1906. A lucrat ca avocat la o companie de asigurări, scriind noaptea, în secret, povestiri pe care pînă la urmă le publică în 1913, la insistenţele prietenului său, poetul Max Brod, într-o colecţie ce se va bucura de succes. A avut o bogată corespondenţă şi a ţinut mai multe jurnale de-a lungul vieţii. În 1914 Kafka începe să scrie romanul Procesul şi povestirea Colonia penitenciară, iar un an mai tîrziu publică nuvela Metamorfoza. Kafka nu a terminat nici unul dintre cele trei romane – Procesul (1925), Castelul (1926) şi America (1927) – şi şi-a distrus mare parte din scrieri. Max Brod a adunat şi a publicat postum tot ce a lăsat Kafka după moartea lui prematură, în 3 iunie 1924, ignorînd instrucţiunile autorului, care dorea ca opera să-i fie arsă. Viziunea grotescă, halucinantă, impregnată de anxietate a lui Kafka a influenţat puternic mulţi scriitori, de la existenţialiştii francezi la Salinger sau Saramago.

CAPITOLUL ÎNTÂI

Arestarea. Convorbiri cu doamna Grubach. Apoi domnișoara Bürstner

Pe Josef K. îl calomniase pesemne cineva căci, fără să fi făcut nimic rău, se pomeni într-o dimineață arestat. În dimineața aceea, bucătăreasa doamnei Grubach, gazda lui, care îi aducea micul-dejun în fiecare zi la opt, nu se ivi la ora obișnuită. Asemenea lucru nu se mai întâmplase niciodată până atunci. K. mai așteptă o clipă. Culcat pe pernă, văzu cum bătrâna care locuia peste drum îl priveşte cu o curiozitate absolut neobișnuită. Apoi, flămând și mirat totodată, sună. Imediat se auzi o bătaie în ușă și în cameră intră un bărbat, pe care până atunci nu-l mai văzuse niciodată prin casă. Bărbatul era zvelt dar solid și purta un costum negru, strâns pe corp, cum sunt cele de voiaj, legat cu un cordon și având tot felul de cute, buzunare, catarame și nasturi, care dădeau costumului o aparență deosebit de practică, fără să se înțeleagă bine la ce ar putea servi.

— Cine ești dumneata? îl întrebă K. ridicându-se în coate.

Omul trecu peste întrebare, ca și cum ar fi fost firesc să fie acceptat când intra undeva, și se mulțumi doar să întrebe la rândul lui:

— Ai sunat?

— Anna trebuie să-mi aducă micul-dejun, spuse K. și încercă mai întâi, atent și tăcut, să descopere prin observație și deducție cine putea fi omul acela. Dar străinul nu se lăsă prea mult cercetat cu privirea, ci se îndreptă spre ușă, o întredeschise și spuse cuiva care, vădit lucru, se afla în imediata apropiere, chiar lângă prag:

— Vrea să-i aducă Anna micul-dejun.

Din camera alăturată se auzi un chicotit ușor; judecând după zgomot, s-ar fi putut ca acolo să se afle mai multe persoane. Deși râsul acesta nu i-ar fi putut spune străinului nici un lucru pe care să nu-l fi știut până atunci, el îi declară lui K.: „E imposibil“, ca și cum i-ar fi dat un raport.

— Asta e ceva nou, spuse K. și sări din pat punându-și repede pantalonii. Tare aș vrea să știu cine sunt oamenii din camera de-alături și cum o să se justifice doamna Grubach față de mine că i-a lăsat să mă deranjeze.

Ce-i drept, o secundă îi trecu prin minte că n-ar trebui să spună asta cu glas tare pentru că, făcând-o, putea să lase impresia că-i recunoaște oarecum străinului dreptul de a-l supraveghea, dar pentru moment nu dădu importanță faptului acestuia. Celălalt înțelese totuși exact ce n-ar fi trebuit, căci îi spuse:

— Nu ți-ar plăcea mai mult să rămâi aici?

— Nu vreau nici să rămân aici și nici să-ți mai aud glasul până nu mi te prezinți.

— Aveam intenții bune, spuse străinul și deschise brusc ușa.

Camera de-alături, în care K. pătrunse mai încet decât ar fi dorit, avea, la prima vedere, aproape același aspect ca în ajun. Acolo își avea doamna Grubach salonul; poate că astăzi, în încăperea ticsită de mobile, dantelării, porțelanuri și fotografii, era ceva mai mult spațiu gol decât de obicei, dar lucrul acesta cu greu s-ar fi putut observa imediat, cu atât mai mult cu cât schimbarea esențială o constituia prezența unui bărbat care ședea cu o carte în mână lângă fereastra deschisă și care, când intră K., își ridică privirea de pe carte.

— Ar fi trebuit să rămâi în camera dumitale! Nu ți-a spus Franz?

— Și ce doriți? întrebă K. uitându-se pe rând când la noua lui cunoștință, când la cel numit Franz, care se oprise în pragul ușii. Prin fereastra deschisă se vedea iar bătrâna, stăpânită de o curiozitate într-adevăr senilă, și care se instalase acum exact în față, nu cumva să piardă vreun amănunt din ce avea să se întâmple.

— Ar trebui, totuși, ca doamna Grubach… spuse K. Și făcând o mișcare de parcă ar fi încercat să se smulgă din mâinile celor doi bărbați, deși aceștia stăteau departe, vru să-și continue drumul.

— Nu, spuse omul de la fereastră, aruncând cartea pe o măsuță și ridicându-se. N-ai dreptul să ieși, ești arestat.

— Așa mi se pare și mie, spuse K. Și de ce, mă rog? întrebă el apoi.

— Nu ne aflăm aici ca să-ți spunem asta. Întoarce-te în camera dumitale și așteaptă. Ancheta e începută și ai să afli totul la momentul oportun. Îmi calc datoria vorbindu-ți atât de prietenos. Dar sper că nu ne aude nimeni în afară de Franz care, în ciuda instrucțiunilor, se poartă și el prietenos cu dumneata. Dacă și de-acum înainte o să ai tot atâta noroc pe cât ai avut când ți-au fost numiți paznicii, poți să tragi nădejde.

K. vru să se așeze, dar abia atunci observă că, în afară de scaunul de lângă fereastră, în toată încăperea nu se mai afla nimic pe care să se poată sta.

— Ai să recunoști mai târziu că ți-am spus numai adevărul, începu Franz și se îndreptă spre el împreună cu celălalt bărbat.

Pe K. îl uimi mai ales acesta din urmă, care îl bătu de mai multe ori, prietenește, pe umăr. Amândoi paznicii îi examinară cămașa de noapte și-i spuseră că de-acum înainte va trebui să poarte una din material mult mai prost, dar că ei îi vor păstra cu mare grijă atât cămașa aceasta, cât și restul lenjeriei, și că i le vor restitui dacă procesul se va încheia favorabil.

— E mai bine să ne dai nouă lucrurile, spuseră ei, căci la magazie se fac mereu fraude și, în afară de asta, acolo, după un anumit timp, lucrurile sunt revândute, fără să se țină seama dacă procesul s-a terminat sau nu. Și nu se știe cât pot dura asemenea procese, mai ales în ultima vreme. Până la urmă primești, firește, din partea magaziei, contravaloarea lucrurilor, dar te alegi cu nimica toată, căci la vânzare nu valoarea ofertei hotărăște prețul, ci valoarea mitei, și-apoi știm prea bine, din experiență, că sumele cuvenite se micșorează și ele, an de an, tot trecând dintr-o mână într-alta.

K. abia dacă îi asculta; dreptul de-a mai putea dispune de lucrurile proprii i se părea de mică importanță; pentru el era mult mai urgent acum să-și clarifice situația. De față cu oamenii aceștia însă, nu putea nici măcar să-și adune gândurile ca lumea; pântecul celui de-al doilea paznic – fiindcă, evident, numai paznici puteau să fie amândoi – se lipea mereu de el, extrem de prietenos, dar de cum ridica privirea întâlnea o față uscată și osoasă, deloc potrivită cu grăsimea trupului, și înarmată cu un nas mare și strâmb, care părea că se înțelege, ca o persoană aparte, cu celălalt paznic. Ce fel de oameni erau aceștia? Despre ce vorbeau ei? Cărei autorități aparțineau? K. trăia doar într-un stat constituțional. Pretutindeni domnea pacea. Toate legile erau respectate. Cine îndrăznea să-l atace în propria lui locuință? Fusese totdeauna înclinat să privească lucrurile foarte ușuratic, să nu creadă în rău decât dacă se lovea de el și să nu ia măsuri de prevedere pentru viitor chiar când era amenințat din toate părțile. În cazul de față însă, o asemenea atitudine i se părea nelalocul ei.

Nici vorbă, totul putea fi o glumă; o glumă grosolană pusă la cale de colegii de la bancă, din cine știe ce motive – poate fiindcă azi era ziua lui, ziua când împlinea treizeci de ani – asta s-ar fi putut, firește; poate că ar fi fost de ajuns doar să le râdă în nas, într-un anumit fel, paznicilor, ca ei să râdă împreună cu el; poate că paznicii erau, de fapt, niște comisionari culeși de pe stradă, cum de altfel și păreau să fie; și totuși, de data aceasta, chiar din clipa când dăduse cu ochii de Franz, K. hotărâse să nu lase din mână nici cel mai mic atu pe care l-ar fi putut folosi împotriva oamenilor acestora. Puțin îi păsa dacă avea să se spună mai târziu că fusese incapabil să înțeleagă o glumă; deși nu făcea parte dintre cei ce culeg învățăminte din experiențele vieții, K. își amintea că de pe urma unor întâmplări aparent neînsemnate și în care, spre deosebire de prietenii lui, se purtase imprudent și se arătase voit nepăsător față de consecințe, avusese destule de îndurat. Asemenea lucruri nu trebuiau să se mai întâmple, măcar de data aceasta; dacă era vorba de o comedie, atunci avea să joace și el.

Pentru moment, era încă liber.

— Îmi dați voie, spuse K. și strecurându-se grăbit printre paznici intră în camera lui.

— Pare înțelegător, îl auzi spunând pe unul din paznici.

De cum se văzu în cameră, K. trase brutal sertarele biroului; toate se aflau la locul lor în cea mai deplină ordine; dar emoția îl împiedică să găsească de la bun început tocmai legitimațiile pe care le căuta. Până la urmă dădu peste un permis de bicicletă și vru să-l ducă paznicilor dar, gândindu-se mai bine, hârtia i se păru prea neînsemnată și continuă să caute până își găsi actul de naștere. Când se întoarse în camera vecină, ușa din față se deschise și doamna Grubach dădu să intre. Apariția ei nu dură însă decât o clipă căci, zărindu-l pe K., gazda își ceru scuze, vădit jenată, și dispăru închizând ușa cu cea mai mare grijă.

— Intrați, vă rog!

Atât apucă să spună K. și rămase în mijlocul salonului, cu actele în mână, privind ușa care nu se mai deschise; apelul unuia dintre paznici îl făcu să tresară; paznicii ședeau amândoi la măsuța din fața ferestrei deschise și, după cum observă K., îi mâncau micul-dejun.

— De ce n-a intrat? întrebă el.

— N-are voie, îi răspunse paznicul cel gras. Doar știi bine că ești arestat.

— De ce-aș fi arestat? Și încă în felul acesta!

— Iar începi! spuse paznicul și muie o felie de pâine cu unt în borcănașul cu miere. La asemenea întrebări nu răspundem.

— O să fiți obligați să-mi răspundeți, spuse K. Iată actele mele; arătați-mi-le acum pe ale voastre și, înainte de toate, mandatul de arestare.

— Doamne! Dar neînțelegător mai ești! se văită paznicul. Parcă n-ai căuta decât să ne scoți din sărite, inutil, tocmai pe noi, care în clipa de față îți suntem cei mai apropiați dintre oameni și-ți vrem cel mai mult bine.

— Așa e, întări Franz, și în loc să-și ducă la gură ceașca de cafea pe care o ținea în mână, îi aruncă lui K. o privire poate foarte semnificativă, dar din care acesta nu înțelese nimic.

Apoi urmă, în ciuda lui K., un lung dialog al privirilor. Până la urmă K. își arătă totuși hârtiile și spuse:

— Iată-mi actele.

— Ce ne interesează pe noi actele dumitale? strigă paznicul cel gras. Te porți mai rău ca un copil. Ce dorești, la urma urmei? Îți închipui cumva că vei face să ți se termine mai repede blestematul de proces dacă discuți cu noi, paznicii, despre legitimații și despre mandate de arestare? Noi suntem slujbași mărunți; nu prea ne pricepem la legitimații și nu ne privește decât faptul că trebuie să te păzim zece ore pe zi și că suntem plătiți pentru munca noastră. Atâta tot; firește, asta nu ne împiedică să ne dăm seama că înaltele autorități pe care le slujim, înainte de-a emite un mandat se informează precis asupra motivelor arestării și a persoanei arestate. În privința aceasta orice eroare este exclusă. Autoritățile pe care le reprezentăm, după câte le știu – și ține seama că eu nu cunosc decât gradele inferioare – nu caută delictele populației ci, după cum prevede legea, sunt atrase de delicte și ne trimit pe noi, paznicii. Asta este legea. Unde vezi că ar putea fi o eroare?

— Legea asta eu n-o cunosc, spuse K.

— Cu atât mai rău pentru dumneata, îi răspunse paznicul.

— Sunt sigur că ea nu există decât în capetele voastre, adăugă K.

Ar fi vrut să găsească un mijloc de-a pătrunde în gândurile paznicilor, de-a le întoarce în favoarea lui, sau măcar de-a le înțelege pe deplin. Dar paznicul cel gras înlătură orice explicație spunând doar:

— Ai s-o simți pe pielea dumitale.

Franz se amestecă în vorbă:

— Vezi, Willem, el recunoaște că ignoră legea, dar pretinde în același timp că e nevinovat.

— Ai dreptate, spuse celălalt; nu-i chip să-l faci să înțeleagă ceva.

K. nu le mai răspunse nimic.

„Trebuie oare să mă las și mai mult tulburat de pălăvrăgelile slujbașilor acestora mărunți – fiindcă ei înșiși recunosc că asta sunt? se gândi el. În orice caz, amândoi discută despre lucruri din care nici unul, nici altul nu pricepe o iotă. Iar suficiența cu care discută nu poate fi explicată decât prin prostie. Câteva cuvinte schimbate cu un funcționar de rangul meu au să clarifice situația incomparabil mai bine decât cele mai lungi discuții cu oamenii aceștia.“

K. se plimbă de câteva ori de colo-colo, în spațiul liber al încăperii și văzu că bătrâna din față târâse la fereastră un moșneag și mai bătrân decât ea, pe care îl ţinea pe după mijloc.

K. simți nevoia să pună capăt comediei acesteia.

— Duceți-mă la superiorul vostru, spuse el.

— Când o să te cheme, și numai atunci, îi răspunse paznicul pe care celălalt îl numise Willem. Și acum, adăugă el, te sfătuiesc să te duci în camera dumitale, să stai liniștit acolo și să aștepți ce-o să se hotărască. Nu te lăsa doborât de frământări inutile, ci mai degrabă adună-ți forțele, căci o să ai mare nevoie de ele. E un sfat pe care ți-l dăm. Nu te-ai purtat cu noi cum am fi meritat, ba chiar ai uitat că, oricine am fi, suntem măcar acum, față de dumneata, niște oameni liberi, ceea ce nu e puțin lucru. Totuși, dacă ai bani suntem dispuși să trimitem să ți se aducă micul-dejun de la cafeneaua de peste drum.

K. rămase o clipă liniștit, fără să le răspundă la propunere. Poate că dacă ar fi încercat să deschidă ușa camerei alăturate sau chiar a vestibulului, cei doi n-ar fi îndrăznit să-l oprească; poate că soluția cea mai simplă a întregii probleme ar fi fost să împingă lucrurile cât mai departe.

S-ar fi putut însă la fel de bine ca paznicii să-l înșface și, odată trântit la pământ, ar fi spus adio superiorității pe care, în anumite privințe, o mai păstra totuși asupra lor. De aceea preferă să aștepte soluția mai puțin nesigură, pe care desfășurarea firească a lucrurilor avea s-o aducă neapărat, și se întoarse în camera sa fără ca el sau paznicii să mai adauge vreun cuvânt.

Acolo, se trânti pe pat și luă de pe măsuța de toaletă un măr frumos pe care și-l pregătise de cu seară pentru micul-dejun. Altceva în afară de măr nu mai avea și, oricum, după ce mușcă cu poftă își dădu seama că mărul era de preferat gustării pe care, din mila paznicilor, ar fi putut s-o capete de la cafeneaua aceea murdară. Acum se simțea mai binedispus și mai sigur pe sine; firește, își ratase o dimineață de lucru dar, dat fiind postul relativ important pe care îl ocupa la bancă, absența avea să-i fie ușor motivată. S-o explice spunând adevărul? Așa avea de gând să facă. Iar dacă n-aveau să-l creadă – ceea ce ar fi fost normal, date fiind împrejurările – putea s-o ia ca martor pe doamna Grubach, sau chiar pe cei doi bătrâni, care acum probabil că porniseră spre cealaltă fereastră. Privind lucrurile din punctul de vedere al paznicilor, pe K. îl mira cel mai mult faptul că fusese trimis în camera lui și lăsat singur acolo unde avea la îndemână atâtea posibilități de sinucidere. Totodată, judecând din punctul lui de vedere, se întreba ce motiv l-ar fi putut determina să se sinucidă. Nu cumva faptul că doi oameni, aflați în încăperea de-alături, îi mâncaseră micul-dejun? Sinuciderea în asemenea condiții i se părea atât de absurdă încât, chiar dacă ar fi vrut să-și pună capăt zilelor, l-ar fi împiedicat stupizenia ei. Dacă cei doi paznici n-ar fi fost, vădit, niște oameni cu mintea atât de mărginită, s-ar fi putut presupune că și lor, din aceleași motive, nu li se părea deloc primejdios să-l lase singur. N-aveau decât să-l privească, dacă aveau chef. L-ar fi văzut îndreptându-se spre dulăpiorul din perete în care își păstra sticla cu rachiu vechi și bun, l-ar fi văzut golind un pahar ca să-și înlocuiască micul-dejun, și apoi umplându-și încă unul ca să-și facă curaj, dar numai din prudență, pentru cazul puțin probabil în care ar fi avut nevoie de curaj.

În clipa aceea, un glas din camera de alături îl făcu să tresară de spaimă și să-și ciocnească dinții de pahar.

— Te cheamă inspectorul, îi strigă cineva.

Dar numai strigătul îl sperie, strigătul acela scurt, tăios, cazon, pe care nici în ruptul capului n-ar fi bănuit că ar fi în stare să-l scoată paznicul Franz. Ordinul în sine îi făcu plăcere; K. strigă și el „În sfârșit!“, cu un ton de ușurare, închise dulăpiorul din perete și porni grăbit spre salon. Acolo dădu peste cei doi paznici care îl goniră imediat înapoi, în camera lui, de parcă lucrul acesta ar fi fost cât se poate de firesc.

— Ia te uită ce-i dă prin minte! strigară ei. Nu cumva ai de gând să apari în cămașă, în fața inspectorului? Pesemne că vrei să ne cotonogească și pe dumneata, și pe noi.

— Mai lăsați-mă dracului! strigă K. pomenindu-se îmbrâncit înapoi, până la dulapul de haine. Dacă dați buzna peste mine când dorm, n-oți fi vrând să mă găsiți în ținută de gală.

— N-avem încotro, spuseră paznicii care, de câte ori K. ridica tonul, se linișteau și deveneau aproape triști, iar din această cauză el fie că se simțea dezorientat, fie că se mai dezmeticea puțin.

— Stupid protocol, mai bombăni K.; dar luând o haină de pe spătarul unui scaun o ridică o clipă cu amândouă mâinile și o ținu așa de parcă ar fi vrut să afle părerea paznicilor. Ei clătinară din cap:

— Trebuie haină neagră.

K. aruncă atunci haina pe jos și spuse, fără să știe nici el cum au să-l înțeleagă: „Doar n-are loc dezbaterea principală“.

Paznicii zâmbiră, dar își menținură pretenția.

— Trebuie neapărat haină neagră.

— Dacă asta accelerează lucrurile, n-am nimic împotrivă, declară K.; apoi, deschizând singur dulapul, răscoli îndelung printre haine, alese cel mai frumos costum negru, o jachetă a cărei croială pe talie aproape că stârnise vâlvă printre cunoscuții lui, scoase și o cămașă curată, și începu să se îmbrace cu mare grijă. În sinea lui, se gândea chiar că accelerase mersul lucrurilor, făcându-i pe paznici să uite că ar fi trebuit să-l oblige să facă baie. Și-i privi, căutând să-și dea seama dacă n-aveau să-i amintească de baie; dar ei, firește, erau departe de a se gândi la asta; în schimb, Willem nu uită să-l trimită pe Franz la inspector pentru a-i raporta că arestatul se îmbracă.

După ce termină cu îmbrăcatul, K. trebui să treacă prin salon, urmat la un pas de Willem, ca să ajungă în camera următoare, a cărei ușă cu două canaturi era larg deschisă. În camera aceea, după cum K. știa prea bine, locuia de curând o domnișoară, Bürstner, dactilografă, care pornea de cu zori la lucru și nu se întorcea decât foarte târziu; cu domnișoara Bürstner, K. abia dacă schimbase câteva cuvinte de salut în treacăt. Acum, noptiera aflată de obicei la căpătâiul patului fusese împinsă în mijlocul camerei, ca să-i servească drept birou inspectorului care se instalase în dosul ei. Inspectorul ședea picior peste picior și-și ținea un braț pe spătarul scaunului.

Într-un colț al camerei, trei tineri priveau fotografiile domnișoarei Bürstner, prinse pe perete peste o mică rogojină. O bluză albă atârna pe mânerul ferestrei deschise. La fereastra din față se aflau cei doi bătrâni, veniți să vadă; zăceau amândoi rezemați de pervaz, dar grupul li se mărise acum; în spatele lor, depășindu-i cu mult în înălțime, se afla un bărbat cu cămașa descheiată la piept; bărbatul își răsucea cu două degete bărbița roșcovană.

— Josef K.? întrebă inspectorul, poate numai ca să atragă asupra sa privirea distrată a lui K.

El dădu din cap, afirmativ.

— Ești foarte surprins de cele petrecute în dimineața asta, nu-i așa? spuse inspectorul, mutând cu amândouă mâinile puținele lucruri aflate pe noptieră – lumânarea, chibriturile, o carte și pernița cu ace de cusut – ca și cum ar fi fost niște unelte neapărat necesare pentru anchetă.

— Firește, spuse K. mulțumit că se află în fața unui om inteligent și că poate, în sfârșit, să discute cu el despre cele petrecute. Firește, sunt surprins, dar n-aș putea spune că sunt foarte surprins.

— Nu ești foarte surprins? întrebă inspectorul punând lumânarea la vechiul ei loc, în mijlocul măsuței, și regrupând celelalte obiecte în jurul ei.

— Poate că-mi înțelegeți greșit sensul cuvintelor, se grăbi să explice K. Vreau să spun… (aici K. se întrerupse și-și căută un scaun.) Pot să mă așez?

— Nu e obiceiul, îi răspunse inspectorul.

— Vreau să spun, repetă K. fără să se mai întrerupă, că sunt, firește, foarte surprins, dar că atunci când te afli de treizeci de ani pe lume și când ai fost nevoit să răzbați singur, așa cum mi s-a întâmplat mie, te imunizezi și nu iei prea în tragic surprizele. Mai ales pe cea de astăzi.

— De ce mai ales pe cea de astăzi?

— Nu vreau să spun că socotesc toată întâmplarea drept o farsă, căci mijloacele folosite pentru ea mi se par prea importante. Ca să fie farsă ar însemna să participe la ea toți ai casei, plus dumneavoastră, ceea ce ar depăși limitele unei farse. Nu vreau să spun deci că e o farsă.

— Exact, spuse inspectorul, numărând chibriturile din cutie.

— Dar pe de altă parte, continuă K. adresându-se tuturor – i-ar fi plăcut ca și cei trei amatori de fotografii să se întoarcă spre el și să-l asculte – dar pe de altă parte, mi se pare că e vorba de ceva nu prea grav. Deduc asta din faptul că, deși sunt acuzat, nu izbutesc să-mi găsesc nici cea mai mică vină pentru care să pot fi dat în judecată. Dar nici asta n-are importanță; întrebarea esențială este de cine sunt acuzat? Ce autoritate conduce procesul? Sunteți funcționari? Nici unul dintre dumneavoastră nu poartă uniformă, dacă nu cumva numiți uniformă costumul acesta – și arătă îmbrăcămintea lui Franz – care e mai curând un costum de voiaj. Iată punctele asupra cărora doresc să fiu lămurit și sunt convins că după clarificarea lor ne vom putea lua un rămas-bun cât se poate de cordial.

Inspectorul trânti pe masă cutia de chibrituri.

— Te înșeli profund, spuse el. Și domnii aceștia, și eu jucăm un rol cu totul secundar în procesul dumitale. Aproape că nu știm nimic despre el. Și chiar dacă am purta cele mai reglementare uniforme, situația dumitale n-ar fi deloc mai bună. N-aș putea să spun că ești acuzat, sau arestat, mai mult nu știu. Dacă paznicii ți-au spus altceva, să știi că au trăncănit pur și simplu. Dar deși nici eu nu-ți răspund la întrebări, te-aș putea sfătui, totuși, să te gândești mai puțin la noi și la ceea ce-o să ți se întâmple, și să te supraveghezi mai mult. Și-apoi, nu mai tot da zor cu sentimentul dumitale de nevinovăție, fiindcă strici impresia oarecum bună pe care, altminteri, o faci. De asemenea, fii mai reținut la vorbă; chiar dacă te-ai fi mulțumit să spui doar câteva cuvinte, din atitudinea dumitale am fi putut deduce tot ce-ai explicat adineauri și care, de altfel, nu pleda deloc în favoarea dumitale.

K. îl privi cu ochi mari. Omul acesta, mai tânăr poate decât el, îi dădea lecții ca unui școlar. Era mustrat pentru sinceritatea lui. Și nu izbutea să afle nimic nici despre motivul arestării, nici despre autoritatea care emisese mandatul. Enervat, K. începu să se plimbe de colo-colo și nimeni nu-l împiedică să facă asta; își împinse manșetele la locul lor, în mâneci, își pipăi plastronul, își trecu degetele prin păr, spuse trecând pe lângă cei trei domni: „E complet absurd“ – din care pricină cei trei se întoarseră și-l priviră atenți – apoi se opri din nou în fața măsuței inspectorului.

— Avocatul Hasterer îmi e prieten bun, spuse el, pot să-i telefonez?

— Firește, spuse inspectorul, deși nu prea văd ce sens ar avea, dacă nu cumva ții să discuți cu el vreo chestiune particulară.

— Ce sens? strigă K. mai mult uluit decât mâniat. Dar cine sunteți dumneavoastră care pretindeți ca o convorbire telefonică să aibă sens și, în schimb, înscenați stupizeniile cele mai lipsite de sens? E nemaipomenit! Mai întâi, dați năvală peste mine, apoi mă țineți încercuit și începeți demonstrațiile de înaltă școală. Ce sens ar avea să-i telefonez unui avocat, când mi se spune că sunt arestat? Bine, n-am să telefonez.

— Ba da, spuse inspectorul, arătând cu mâna spre vestibul, unde se afla telefonul, te rog să telefonezi.

— Nu, nu mai vreau, declară K. îndreptându-se spre geam.

Peste drum, cei trei spectatori stăteau neclintiți la fereastra lor și nu părură tulburați decât în clipa când K. veni să-i privească. Bătrânii vrură să se ridice, dar bărbatul care se afla în spatele lor îi liniști.

— Avem niște spectatori grozavi, spuse K. destul de tare și se întoarse spre inspector, arătând cu degetul spre fereastră. Ștergeți-o de acolo! strigă el apoi.

Cei trei se retraseră imediat cu câțiva pași; bătrânii încercară chiar să se ascundă în spatele bărbatului care îi acoperi cu trupul lui lat și, judecând după mișcarea buzelor, spuse ceva, de neînțeles din pricina distanței. Dar nu dispărură de tot; păreau că așteaptă momentul când vor putea să revină la fereastră fără să fie văzuți.

— Oameni agasanți și lipsiți de bun-simț, spuse K. și se întoarse cu spatele la ei. Aruncându-i o privire inspectorului, i se păru că acesta îi aprobă părerea. Dar se putea prea bine ca el nici să nu-l fi auzit măcar, căci își pusese o mână pe masă și părea ocupat să-și compare lungimea degetelor. Cei doi paznici se așezaseră pe un cufăr acoperit cu un covor și-și frecau genunchii cu palmele. Cei trei tineri își puseră mâinile în șolduri și priveau în gol. În cameră domnea o liniște adâncă și grea ca într-un birou uitat.

— Domnilor, spuse K. – și i se păru o clipă că-i duce pe toți în spinare – judecând după atitudinea dumneavoastră aș putea conchide că ancheta s-a terminat. Cel mai bun lucru ar fi, cred, să nu ne mai gândim dacă procedeul dumneavoastră a fost sau nu îndreptățit și să încheiem toată povestea printr-o strângere de mână pașnică și reciprocă. Dacă și dumneavoastră sunteți de aceeași părere, poftiți!

Și se apropie, cu mâna întinsă, de masa inspectorului.

Inspectorul ridică din sprâncene, își mușcă buzele și privi mâna întinsă pe care K. tot mai credea că i-o va strânge. Apoi se ridică, își luă pălăria-melon de pe patul domnișoarei Bürstner și și-o puse cu mare grijă pe cap, folosind ambele mâini, așa cum se face când probezi o pălărie nouă.

— Cât de simple ți se par lucrurile! îi spuse el, în același timp, lui K. Ai fi de părere să încheiem frumușel toată povestea? Nu, nu. E imposibil. Asta nu înseamnă însă că trebuie să disperi. De ce ai dispera? Ești numai arestat, nimic mai mult. Eu asta am avut să-ți comunic; mi-am făcut datoria, am văzut cum ai primit comunicarea, îmi ajunge pentru astăzi și putem să ne despărțim, provizoriu, bineînțeles. Acum fără îndoială că vrei să mergi la bancă, nu?

— La bancă? întrebă K. Credeam că sunt arestat.

K. vorbea cam de sus căci, deși inspectorul îl lăsase cu mâna întinsă, se simțea din ce în ce mai independent față de oamenii aceștia, mai ales de când inspectorul se ridicase în picioare. Se juca cu ei. Avea intenția să-i urmeze până la poartă, dacă plecau, și să-i îndemne să-l aresteze. De aceea repetă:

— Cum aș putea să mă duc la bancă, din moment ce sunt arestat?

— Vasăzică asta e, spuse inspectorul care tocmai ajunsese lângă ușă, m-ai înțeles greșit. Ești arestat, firește, dar nimeni nu te împiedică să-ți vezi mai departe de slujbă. De asemenea, nimeni nu te împiedică să-ți duci mai departe traiul dumitale obișnuit.

— Atunci nu-i chiar atât de rea situația de arestat, spuse K. apropiindu-se de inspector.

— Sunt de aceeași părere, răspunse inspectorul.

— În asemenea condiții, comunicarea arestării mi se pare că nici n-ar fi fost necesară, adăugă K., apropiindu-se și mai mult.

Ceilalți se apropiară și ei. Formau acum, lângă ușă, un grup foarte strâns.

— Mi-am făcut datoria, spuse inspectorul.

— O datorie stupidă, spuse K. necruțător.

— Tot ce se poate, răspunse inspectorul, dar n-avem timp de pierdut cu asemenea discuții. Îmi închipuiam că vrea să te duci la bancă. Fiindcă nu-ți scapă nici cele mai neînsemnate cuvințele, adaug că nu te oblig să te duci; credeam doar că dorești asta și, ca să-ți ușurez întoarcerea la birou, ca s-o fac să atragă cât mai puțin atenția, ți-i adusesem pe acești trei domni, care îți sunt colegi de birou, rugându-i să-ți stea la dispoziție.

— Cum? strigă K., privindu-i mirat pe cei trei.

Tinerii aceștia, șterși și anemici, pe care memoria lui nu-i înregistra încă decât grupați în jurul fotografiilor domnișoarei Bürstner, erau funcționari ai băncii la care lucra și el, nu colegi – cuvântul coleg însemna prea mult și se datora numai unei lacune în atotștiința inspectorului – dar erau într-adevăr funcționari mărunți ai băncii. Ce mult îl impresionaseră inspectorul și paznicii dacă nu-i recunoscuse pe cei trei tineri! Iată-l pe Rabensteiner cel bățos, care dădea mereu din mâini, și pe blondul Kulich, cu ochii înfundați adânc în orbite, și pe Kaminer care din pricina unui tic nervos avea mereu pe buze un zâmbet insuportabil.

— Bună dimineața, domnilor, spuse K. după o clipă și le întinse mâna celor trei tineri care se înclinară corect. Nu vă recunoscusem. Mergem la slujbă, nu?

Domnii aprobară dând din cap și râzând cu mult zel ca și cum de la început n-ar fi așteptat decât asta; iar când K. observă că își uitase pălăria în camera lui, dădură fuga unul după altul s-o caute, ceea ce arăta o oarecare jenă. K. rămase liniștit locului și se uită după ei prin cele două uși larg deschise; ultimul porni, firește, nepăsătorul Rabensteiner, adoptând un fel de trap mărunt și elegant, dar numai de formă. Kaminer îi aduse pălăria și, pe când i-o dădea, K. se văzu silit să-și spună cu tot dinadinsul, cum își spunea și în orele de serviciu, ca să se poată stăpâni, că zâmbetul lui Kaminer nu era intenționat, ba chiar că bietului Kaminer i-ar fi fost imposibil să zâmbească vreodată intenționat. În vestibul doamna Grubach, care părea că nu-și dă seama de vinovăția ei, deschise ușa pentru întregul grup. K. îi privi ca de obicei panglica de la șorț, care îi tăia pântecul puternic până la o adâncime într-adevăr fără rost. Ajuns afară, K. se uită la ceas și hotărî să ia o mașină ca să nu-și mărească inutil întârzierea. Kaminer dădu fuga spre colțul străzii, după mașină, pe când ceilalți doi făceau, vizibil, toate eforturile ca să-l distreze pe K.; deodată Kulich arătă spre poarta casei de peste drum unde tocmai se ivise bărbatul cel înalt, cu barbișonul blond; în prima clipă, omul, puțin stânjenit că se arăta acum în toată lungimea lui, se trase brusc înapoi și se rezemă de perete. Bătrânii probabil că se mai aflau încă pe scară. K. simți că-l cuprinde ciuda împotriva lui Kulich, fiindcă îi atrăsese atenția asupra individului pe care el îl văzuse încă dinainte și la a cărui apariție se așteptase chiar.

— Nu vă uitați într-acolo, izbucni K. fără să țină seama de faptul că asemenea observații nu-și aveau rostul față de niște cetățeni în stare să știe singuri ce au de făcut.

Dar mașina, care sosi tocmai atunci, îl scuti de explicații; se urcară toți și porniră la drum. Abia atunci K. își aminti că nu-i văzuse plecând pe inspector și pe cei doi paznici; inspectorul îi acoperise pe cei trei funcționari; acum, ei îl acopereau pe inspector. Cum faptul acesta îi dovedea că n-avusese prezență de spirit, K. se hotărî să se supravegheze mai atent în această privință. Totuși, neputându-se stăpâni, se mai întoarse o dată și se aplecă spre spatele mașinii, ca să poată vedea eventual plecarea inspectorului și a paznicilor. Dar reveni imediat la loc fără să încerce măcar să-i caute cu privirea, și se rezemă comod de perna mașinii. În ciuda aparențelor, ar fi avut mare nevoie să fie încurajat în clipa aceea, dar domnii care îl însoțeau păreau obosiți; Rabensteiner se uita spre dreapta, Kulich spre stânga și numai Kaminer rămăsese disponibil, cu neclintitul lui rânjet despre care, din păcate, omenia nu îngăduia nici un fel de glumă.

*

În primăvara acelui an, după ce rămânea de obicei la birou până pe la orele nouă, K. obișnuia să-și petreacă serile în felul următor: făcea mai întâi o mică plimbare, fie singur, fie cu vreun coleg, apoi intra într-o berărie unde stătea până pe la unsprezece, la o masă rezervată, împreună cu câțiva domni mai în vârstă. Dar existau și abateri de la programul acesta: directorul băncii, care îi aprecia foarte mult puterea de muncă și seriozitatea, îl lua uneori la o plimbare cu mașina sau îl invita să cineze în vila sa. În plus, K. se mai ducea o dată pe săptămână la o fată numită Elsa, care servea toată noaptea într-o cârciumă, iar ziua nu primea vizite decât în pat.

În seara aceea însă – ziua trecuse repede datorită muncii asidue și numeroaselor felicitări respectuoase și amicale primite cu ocazia zilei de naștere – K. hotărî să se întoarcă imediat acasă.

La asta se gândise mereu în scurtele pauze pe care i le îngăduise munca; i se părea, fără să-și dea exact seama de ce, că evenimentele din cursul dimineții trebuie neapărat să fi provocat o mare dezordine în casa doamnei Grubach, și că prezența lui era necesară ca să restabilească ordinea. Cu aceasta, orice urmă a incidentelor de dimineață avea să dispară, iar viața avea să-și reia cursul ei obișnuit. Din partea celor trei funcționari ai băncii n-avea de ce să se teamă: se scufundaseră toți trei în oceanul funcționărimii și nimic nu părea schimbat în atitudinea lor. K. îi convocase de mai multe ori în biroul lui, fie separat, fie împreună, numai ca să-i observe. Și de fiecare dată le dăduse drumul, satisfăcut.

La nouă și jumătate seara, când sosi acasă, K. descoperi în gang un flăcău care stătea acolo cu picioarele răscrăcărate și-și fuma liniștit pipa.

— Cine ești dumneata? îl întrebă K. imediat, apropiindu-și cât putea mai mult fața de el, căci în penumbra gangului nu se vedea prea clar.

— Sunt fiul portarului, domnule, îi răspunse flăcăul, scoțându-și pipa din gură și făcându-i loc.

— Fiul portarului? întrebă K., izbind nerăbdător în pământ cu vârful bastonului.

— Domnul dorește ceva? Să-l chem pe tata?

— Nu, nu, spuse K. și vocea îi sună oarecum iertătoare, de parcă flăcăul ar fi săvârșit cine știe ce faptă rea. E bine, adăugă el pornind, dar înainte de-a pune piciorul pe prima treaptă a scării se mai întoarse o dată.

Ar fi putut să se ducă direct în camera lui, dar fiindcă voia să stea de vorbă cu doamna Grubach bătu mai întâi la ușa ei. Doamna Grubach stătea pe-un scaun și cârpea un ciorap, lângă o masă pe care se mai afla un maldăr de ciorapi vechi. K. se scuză în treacăt că o vizita atât de târziu, dar doamna Grubach se arătă foarte înțelegătoare și nici nu vru să audă de scuze; cu el era oricând dispusă să stea de vorbă; știa doar foarte bine că era chiriașul ei cel mai bun, la care ținea cel mai mult. K. cercetă cu privirea întreaga cameră, care își recăpătase acum, până la cele mai mici amănunte, vechiul ei aspect; până și vesela pentru micul-dejun, aflată azi-dimineață pe măsuța de lângă fereastră, fusese strânsă. „Câte lucruri nu fac mâinile femeilor fără să le auzi“, se gândi K. El, unul, de pildă, ar fi fost în stare să spargă vesela acolo unde se afla, dar în nici un caz n-ar fi putut s-o ducă la locul ei. Și o privi pe doamna Grubach cu oarecare recunoștință.

— De ce lucrați atât de târziu? întrebă el.

Ședeau acum amândoi la masă, și K. își îngropa din când în când palmele în maldărul de ciorapi.

— Am atâta de lucru, spuse ea. În timpul zilei sunt la dispoziția chiriașilor; dacă vreau să-mi văd și de treburile mele, nu-mi rămân decât serile.

— Astăzi v-am dat mai multă bătaie de cap decât de obicei.

— Cum așa? întrebă ea, însuflețindu-se; și-și lăsă în poală ciorapul la care lucra.

— Mă refeream la domnii care au fost azi-dimineață aici.

— A, la asta vă refereați! spuse doamna Grubach recăpătându-și liniștea obișnuită. Da’ de unde! N-a fost nici o bătaie de cap.

K. o privi tăcut cum își reia ciorapul. „Pare mirată că vorbesc despre asta, gândi el; ba chiar ai zice că mă dezaprobă; e un motiv în plus să vorbesc. Numai cu o femeie în vârstă aș putea discuta asemenea lucruri.“

— Totuși, spuse el după câteva clipe, povestea de azi-dimineață v-a dat nițică bătaie de cap, dar n-o să se mai repete.

— Sigur, nu poate să se mai repete, aprobă ea, zâmbind cu un aer aproape trist.

— Credeți asta, serios? întrebă K.

— Da, spuse ea aproape în șoaptă, dar mai întâi nu trebuie să luați lucrurile prea în tragic. Câte nu se întâmplă pe lume! Fiindcă-mi arătați atâta încredere, domnule K., am să vă mărturisesc că am tras nițel cu urechea la ușă. Și-apoi, cei doi paznici mi-au făcut și ei unele confidențe. E vorba de fericirea dumneavoastră, și la lucrul acesta eu țin din toată inima, poate mai mult chiar decât s-ar cuveni, căci nu vă sunt decât gazdă. Așadar, am auzit câte ceva, dar nimic despre care să se poată spune că ar fi prea grav. Asta nu! Ce-i drept, sunteți arestat, dar nu cum e arestat un hoț. Când ești arestat ca hoț, e grav, pe când arestarea dumneavoastră… mi se pare un lucru savant – iertați-mă dacă spun prostii – mi se pare un lucru savant, pe care nu-l înțeleg, ce-i drept, dar nici nu trebuie înțeles.

— Nu e nici urmă de prostie în ce-ați spus, doamnă Grubach, răspunse K. Vă împărtășesc în mare măsură părerea, dar merg ceva mai departe decât dumneavoastră: nu e nici măcar ceva savant, ci un haos ridicol. Am fost victima unei agresiuni, atâta tot. Dacă m-aș fi dat jos din pat imediat ce m-am trezit, fără să mă las amăgit de lipsa Annei, dacă aș fi pornit să vă caut, fără să mă sinchisesc de ce mi-a ieșit în cale, dacă mi-aș fi luat micul-dejun de data aceasta în bucătărie, dacă aș fi lăsat să-mi aduceți dumneavoastră hainele din cameră, într-un cuvânt dacă aș fi acționat rațional, nu s-ar fi întâmplat nimic și totul ar fi fost înăbușit încă din fașă. Dar omul e atât de puțin pregătit! La bancă, de pildă, sunt totdeauna gata; acolo ar fi imposibil să mi se întâmple asemenea lucruri; am la îndemână un om de serviciu, special pentru mine, și apoi am pe birou, în fața mea, telefonul pentru exterior și telefonul interior. Și vin mereu oameni, clienți sau funcționari, și mai ales sunt mereu prins în iureșul muncii, de aceea am toată prezența de spirit; ar fi o adevărată plăcere să mă pomenesc acolo în fața unei întâmplări cum a fost cea de azi-dimineață. Ei, dar s-o lăsăm, acum a trecut şi, de fapt, nici n-am vrut să discut despre ea; voiam doar să vă aflu părerea, părerea unei femei cu judecată, și sunt fericit când văd că suntem de acord. Acum dați-mi mâna; un asemenea acord trebuie întărit printr-o strângere de mână.

„O să-mi dea oare mâna? se gândi el. Inspectorul nu mi-a dat-o.“ Și o privi pe doamna Grubach altfel decât până atunci, atent și cercetător. Cum el se ridică de pe scaun, doamna Grubach se ridică și ea, puțin jenată, căci nu tot ce-i explicase K. fusese pe înțelesul ei. Și jena aceasta o făcu să spună un lucru nedorit și nelalocul lui.

— N-o luați prea în serios, domnule K.

Doamna Grubach avea lacrimi în ochi și, firește, uitase de strângerea de mână.

— Pe cât se pare n-o iau prea în serios, spuse K. simțindu-se deodată obosit și înțelegând inutilitatea încurajărilor acestei femei.

La ușă o mai întrebă:

— Domnișoara Bürstner e acasă?

— Nu, răspunse doamna Grubach și zâmbi cu un fel de compătimire întârziată și fără rost pe când îi dădea informația aceasta seacă: E la teatru. Aveți treabă cu ea? Să-i transmit eu ceva?

— Voisem doar să schimb câteva cuvinte cu domnișoara Bürstner.

— Din păcate, nu știu când vine; de obicei, când se duce la teatru, vine destul de târziu…

— N-are nici o importanță, spuse K., îndreptându-se spre ușă cu capul plecat și dând apoi să iasă; voiam pur și simplu să-i cer scuze că i-am împrumutat azi-dimineață camera.

— Nu e nevoie, domnule K., sunteți prea atent, domnișoara nu știe nimic, azi a plecat cu noaptea în cap de-acasă și toate au fost puse din nou la locul lor, după cum puteți vedea și dumneavoastră.

Și se duse să deschidă ușa odăii domnișoarei Bürstner.

— Mulțumesc, vă cred pe cuvânt, spuse K., ducându-se totuși să se uite.

Luna lumina slab camera întunecoasă. Pe cât se putea vedea, toate se aflau într-adevăr la locurile lor; bluza nu mai atârna de mânerul ferestrei, pernele din pat păreau uimitor de înalte, luminate în parte de razele lunii.

— Domnișoara se întoarce de multe ori foarte târziu, spuse K. și o privi pe doamna Grubach de parcă ea ar fi fost vinovată de întârzieri.

— Așa-i tinerețea, spuse doamna Grubach pe un ton de scuză.

— Firește, firește, spuse K., dar asta poate să ducă departe.

— Sigur, spuse doamna Grubach, câtă dreptate aveți, domnule K.! Poate chiar că a și dus cam prea departe. N-aș vrea deloc s-o bârfesc pe domnișoara Bürstner, e o fată bună, drăguță, cuviincioasă, amabilă, ordonată și harnică; îi prețuiesc toate calitățile acestea; dar, ce-i drept, ar trebui să fie mai mândră și mai rezervată; am văzut-o de două ori în luna asta pe niște străduțe dosnice, și de fiecare dată cu alt bărbat. Mi-e penibil și, zău, nu vă povestesc asta decât dumneavoastră, domnule K., dar n-o să am încotro și-am să discut și cu domnișoara. De altfel, nu e singurul lucru care mă face s-o suspectez.

— Sunteți pe-un drum cu totul greșit, spuse K. furios și aproape incapabil să-și ascundă mânia; de altfel e vădit că mi-ați înțeles pe dos remarca în privința domnișoarei. Nu voiam să spun ce-ați înțeles; vă sfătuiesc chiar, sincer, să nu-i vorbiți deloc domnișoarei. Sunteți complet greșită. Eu o cunosc foarte bine; nimic din tot ce spuneți nu-i adevărat. Dar poate că merg prea departe, n-aș vrea să vă împiedic, spuneți-i ce poftiți. Noapte bună.

— Domnule K., spuse doamna Grubach cu glas rugător, alergând lângă ușa pe care el o și deschisese, nu mai am deloc intenția să-i vorbesc domnișoarei; firește, trebuie în primul rând s-o supraveghez mai departe; numai dumneavoastră v-am încredințat ce știam. La urma urmei, vreau să-mi păstrez pensiunea fără pată numai în interesul chiriașilor. Și chiar asta mă străduiesc să fac.

— Fără pată! mai strigă K. înainte de-a închide ușa; dacă ați vrea să vă păstrați pensiunea fără pată ar trebui mai întâi de toate să mă dați afară pe mine.

Apoi trânti ușa și nu luă în seamă bătaia ușoară care se auzi imediat după aceea.

Totuși, fiindcă n-avea deloc chef să doarmă, se hotărî să nu se culce; în felul acesta putea totodată să constate și la ce oră se întoarce domnișoara Bürstner. Poate că atunci ar mai fi schimbat și câteva cuvinte cu ea, oricât de deplasat ar fi părut. Cum stătea la fereastră, se gândi o clipă, în oboseala lui, s-o pedepsească pe doamna Grubach convingând-o și pe domnișoara Bürstner să se mute odată cu el. Imediat însă procedeul acesta i se păru îngrozitor de exagerat și se bănui pe sine că urmărește să-și schimbe locuința din cauza incidentului întâmplat de dimineață. Nimic n-ar fi fost mai stupid și în primul rând mai inutil și mai demn de disprețuit.

Când se plictisi să tot privească strada pustie, se întinse pe canapea, după ce avu grijă să crape puțin ușa dinspre vestibul, ca să poată vedea din prima clipă pe oricine ar fi intrat în apartament. Și rămase așa, întins pe canapea, fumând liniștit o țigară de foi, cam până pe la unsprezece. Apoi, pierzându-și răbdarea, ieși să se plimbe puțin prin vestibul, ca și cum ar fi putut să grăbească astfel întoarcerea domnișoarei Bürstner. Nu-i era dor de ea – de fapt nici nu putea măcar să-și aducă aminte cum arăta la față – dar ținea acum să-i vorbească și-l enerva faptul că întârzierea ei îi aducea o notă de neliniște și dezordine la sfârșitul zilei. Și apoi, tot din vina domnișoarei Bürstner nu luase masa în seara aceea, iar în timpul zilei nu se dusese în vizită la Elsa. La drept vorbind, ca să-și recupereze și cina și vizita, n-ar fi avut decât să se ducă acum la cârciuma unde servea Elsa. Și chiar așa avea de gând să facă, imediat ce-o vorbi cu domnișoara Bürstner.

Era trecut de unsprezece și jumătate când se auziră pași pe scări. Absorbit de gânduri, K. se plimba de colo-colo, prin vestibul, făcând un zgomot de parcă s-ar fi plimbat la el în odaie; auzind pașii, se pomeni surprins și se refugie după ușa camerei lui. Sosise domnișoara Bürstner. Pe când încuia ușa de la intrare, ea, zgribulindu-se de frig, își aruncă un șal de mătase pe umerii înguști. Domnișoara Bürstner amenința să intre din clipă în clipă în camera ei, unde K., firește, nu putea s-o viziteze la miezul nopții; trebuia deci să-i vorbească imediat; dar, din nefericire, K. uitase să-și aprindă lumina și dacă ar fi ieșit din odaia întunecată ar fi părut un tâlhar care se năpustește, iar fata s-ar fi putut speria groaznic. Neștiind ce să facă și cum nu mai avea timp de pierdut, K. șopti prin crăpătura ușii:

— Domnișoară Bürstner!

Șoapta lui semăna mai mult a rugă decât a chemare.

— E cineva aici? întrebă domnișoara Bürstner, privind mirată în jurul ei.

— Eu sunt, spuse K. înaintând.

— A, domnul K., zâmbi domnișoara Bürstner, bună seara, domnule. Și-i întinse mâna.

— Aș dori să stăm puțin de vorbă. Îmi permiteți, acum?

— Acum? se miră domnișoara Bürstner. E neapărată nevoie să stăm de vorbă chiar acum? Nu vi se pare cam ciudat?

—Vă aștept de la nouă.

— Zău, am fost la teatru și n-aveam cum să știu…

— Motivele pentru care vreau să vă vorbesc s-au ivit abia astăzi.

— Ei, în principiu n-aș avea nimic împotrivă să stăm de vorbă, numai că sunt frântă de oboseală. Intrați o clipă la mine. Nu putem discuta aici: i-am putea trezi pe toți, și asta ar fi mai neplăcut pentru mine decât pentru ceilalți. Așteptați aici și stingeți lumina în vestibul, imediat ce aprind la mine.

K. făcu așa cum i se ceruse, ba chiar zăbovi o clipă în plus; până la urmă, domnișoara Bürstner îl chemă pe șoptite în camera ei:

— Luați loc, îi spuse ea, arătându-i un divan.

Ea însăși rămase în picioare, sprijinită de tăblia patului, în ciuda oboselii despre care vorbise; și nici nu-și scoase măcar pălăriuța împodobită din belșug cu flori.

— Ce doriți de la mine? Zău că sunt curioasă să aflu.

Și își încrucișă nițeluș picioarele.

— O să spuneți poate că motivele nu erau atât de urgente, încât să trebuiască să vă vorbesc acum, începu K., dar…

— Nu ascult niciodată introducerile, îl întrerupse domnișoara Bürstner.

— Asta îmi ușurează sarcina, spuse K. Azi-dimineață, camera dumneavoastră a fost puțin deranjată, din vina mea oarecum; niște străini au făcut asta, împotriva voinței mele dar, totuși, din pricina mea, după cum v-am spus: iată de ce voiam să vă cer scuze.

— Camera mea? întrebă domnișoara Bürstner și în loc să se uite prin cameră se uită atentă la fața lui K.

— Trebuie să recunosc, spuse K.

Se priviră amândoi în ochi, pentru prima oară.

— Felul în care s-au petrecut lucrurile nu merită să fie discutat în sine.

— Și totuși e cel mai interesant.

— Da’ de unde! spuse K.

— Dacă e așa, răspunse domnișoara Bürstner, nu vreau să vă împing la confidențe, să admitem că nu e deloc interesant, n-o să am nimic împotrivă. Cât despre scuzele pe care mi le cereți, le primesc bucuroasă, cu atât mai ușor cu cât nu văd nici urmă de deranj.

Domnișoara Bürstner își lăsă ceva mai jos pe șolduri palmele întinse și făcu astfel ocolul camerei. Dar când ajunse în fața micii rogojini de care erau prinse fotografiile, se opri.

— Ia te uită! exclamă ea, fotografiile mi-au fost într-adevăr deranjate. Asta e urât! Cineva care n-avea dreptul a pătruns într-adevăr în camera mea?

K. dădu din cap aprobativ și-l blestemă în gând pe funcționarul Kaminer, care nu putea să-și stăpânească niciodată neastâmpărul inutil și stupid.

— E ciudat, continuă domnișoara Bürstner, că sunt obligată să vă interzic un lucru pe care singur ar trebui să vi-l interziceți și că mă văd silită să vă spun să nu intrați niciodată aici în lipsa mea.

— Dar v-am explicat, domnișoară, spuse K., apropiindu-se și el ca să privească fotografiile, v-am explicat că nu eu le-am deranjat; fiindcă văd că nu mă credeți, sunt silit să vă mărturisesc că anchetatorii au adus cu ei trei funcționari de la bancă, și unul dintre funcționari și-a permis să se atingă de fotografii; am să-l dau afară, la prima ocazie. Da, domnișoară, a fost aici o comisie de anchetă, continuă K., văzând că domnișoara Bürstner îi privea întrebătoare.

— Pentru dumneavoastră?

— Sigur, răspunse K.

— Ei, nu! făcu domnișoara Bürstner izbucnind în râs.

— Da, da! spuse K. Dumneavoastră mă socotiți nevinovat?

— Ei, nevinovat! făcu domnișoara Bürstner. N-aș vrea să mă pripesc dându-mi o părere care ar putea să aibă consecințe grave, și-apoi nici nu vă cunosc; dar mi se pare, totuși, că nu i se trimite cuiva pe cap o comisie de anchetă decât dacă a săvârșit cine știe ce crimă și, cum dumneavoastră sunteți liber – căci, judecând după calmul pe care-l aveți, nu s-ar zice că ați evadat din închisoare – îmi permit să cred că n-ați săvârșit o crimă prea mare.

— Comisia de anchetă putea foarte bine să recunoască după ce-a venit că sunt nevinovat, sau măcar că sunt mai puțin vinovat decât se credea, spuse K.

— Firește că putea, spuse domnișoara Bürstner, devenind deodată foarte atentă.

— Vedeți, spuse K., n-aveți prea multă experiență în chestiunile juridice.

— Într-adevăr, n-am, recunoscu domnișoara Bürstner. și-am regretat asta de multe ori, căci aș vrea să știu de toate, iar chestiunile juridice mă interesează în mod deosebit. Justiția are o ciudată putere de atracție, nu vi se pare și dumneavoastră? De altfel, cu siguranță că îmi voi completa cunoștințele în domeniul acesta, începând de luna viitoare, când voi intra să lucrez la un birou de avocatură.

— Excelent! spuse K. Poate o să mă ajutați și pe mine puțin, în legătură cu procesul.

— De ce nu? spuse domnișoara Bürstner. Îmi place să-mi utilizez cunoștințele.

— Eu vorbesc serios, spuse K., sau măcar pe jumătate serios, cum vorbiți și dumneavoastră. Chestiunea e prea măruntă ca să recurg la un avocat, dar un sfătuitor mi-ar fi bine-venit.

— Ca să pot juca rolul de sfătuitoare, spuse domnișoara Bürstner, ar trebui măcar să știu despre ce e vorba.

— Tocmai aici e încurcătura, spuse K. Nici eu însumi nu știu.

— Vasăzică v-ați bătut joc de mine, spuse domnișoara Bürstner cumplit de dezamăgită. Pentru asta vă puteați alege altă oră, mai puțin târzie.

Și se depărtă de fotografiile în fața cărora stătuseră atâta vreme unul lângă altul.

— Dar eu nu glumesc deloc, domnișoară! spuse K. Iar dumneavoastră nu vreți să mă credeți! V-am spus tot ce știu, ba chiar mai mult decât știu, fiindcă poate nici n-a fost o comisie de anchetă; i-am dat eu denumirea asta, fiindcă nu știu alta. N-a avut loc nici un fel de anchetă; am fost pur și simplu arestat, dar de-o întreagă comisie.

Domnișoara Bürstner, care se așezase pe canapea, începu iar să râdă:

— Cum s-au petrecut lucrurile? întrebă ea.

— A fost îngrozitor, spuse K. Dar acum se gândea la cu totul altceva; îl tulbura înfățișarea domnișoarei Bürstner care, cu cotul lăsat pe perna canapelei și cu capul sprijinit într-o mână, își mângâia cu cealaltă mână, agale, șoldul.

— E prea general, spuse domnișoara Bürstner.

— Ce e prea general? întrebă K.

Apoi își aminti și întrebă:

— Vreți să vă arăt cum s-au petrecut lucrurile?

Voia să facă puțină mișcare, dar fără să plece.

— Sunt prea obosită, spuse domnișoara Bürstner.

— V-ați întors atât de târziu, spuse K.

— Acum îmi mai faceți și reproșuri! spuse domnișoara Bürstner. La urma urmei, aveți dreptate, nu trebuia să vă las să intrați: de altfel, după cum se pare, nici n-ar fi fost necesar.

— Era necesar, o să vedeți imediat, spuse K. Îmi dați voie să trag puțin noptiera de lângă pat?

— Ce v-a apucat? se miră domnișoara Bürstner. Firește că nu vă dau voie.

— Atunci n-o să vă pot arăta nimic, spuse K. mâhnit, de parcă i s-ar fi făcut o mare nedreptate.

— Dacă e nevoie pentru explicații, atunci mutați-o un pic, se învoi domnișoara Bürstner; apoi adăugă, ceva mai încet: astă-seară sunt atât de obosită, încât vă îngădui mai mult decât s-ar cuveni.

K. împinse noptiera până în mijlocul camerei și se așeză în spatele ei.

— Trebuie să vă imaginați exact poziția actorilor. Asta e foarte important. Eu îl reprezint pe inspector, cei doi paznici stau colo, pe cufăr, iar cei trei tineri sunt acolo, în fața fotografiilor. De mânerul ferestrei atârnă o bluză albă, pe care n-o menționez decât în treacăt. Și acum, începe. Ah, era să uit de mine, personajul cel mai important! Eu, deci, mă aflu aici, în picioare, în fața noptierei. Inspectorul șade cât poate mai comod, picior peste picior, cu o mână atârnată peste spătarul scaunului, după cum am să vă arăt. Un bădăran nemaipomenit. Și acum, începe cu adevărat. Inspectorul zbiară de parcă ar fi nevoie să mă scoale din somn, scoate un adevărat răcnet; dar din păcate, ca să vi-l imaginați exact, trebuie să încep să răcnesc și eu; de altfel, inspectorul nu făcea decât să-mi rostească numele.

Domnișoara Bürstner, care asculta râzând explicațiile, duse un deget la buze ca să-l oprească pe K. să strige, dar era prea târziu; K. se și simțea intrat în pielea personajului pe care îl juca. Și strigă rar: „Josef K.“, ceva mai încet decât amenințase, dar suficient totuși ca strigătul, odată lansat, să se împrăștie treptat prin cameră.

Și atunci, cineva bătu de câteva ori în ușa camerei de alături, puternic, scurt, ritmic. Domnișoara Bürstner păli și-și duse mâna la inimă. K. se sperie cu atât mai mult cu cât mai rămăsese câteva clipe incapabil să se gândească la altceva decât la evenimentele din dimineața aceea și la fata căreia i le prezenta. Dar imediat ce se liniști, alergă la domnișoara Bürstner și-i luă mâna:

— Nu vă temeți, șopti el. Aranjez eu totul. Dar cine poate să fie? Acolo e salonul și nu doarme nimeni.

— Ba da, îi șopti la ureche domnișoara Bürstner, de ieri doarme în salon un nepot de-al doamnei Grubach, un căpitan, fiindcă nu mai e nici o cameră liberă. Și eu uitasem. Cine v-a pus să strigați așa! Vai, ce nefericită sunt!

— N-aveți nici un motiv să fiți nefericită, spuse K. și o sărută pe frunte, pe când ea se lăsa să cadă pe perne. Dar domnișoara Bürstner sări în picioare:

— Plecați de-aici! Plecați imediat! Plecați odată! Ce mai vreți? El ascultă la ușă și aude tot. Vai, cum mă chinuiți!

— N-am să plec până nu vă mai calmați un pic, spuse K. Veniți în celălalt colț, acolo n-o să ne poată auzi.

Domnișoara Bürstner se lăsă dusă în celălalt colț al camerei.

— Poate e neplăcut ce vi s-a întâmplat, dar nu vă paște nici un pericol. Știți bine că doamna Grubach, de care depinde totul în privința aceasta, are un adevărat cult pentru mine și ia drept literă de evanghelie tot ce-i spun. Iar căpitanul e nepotul ei. De altfel, o am la mână, căci i-am împrumutat o sumă destul de mare de bani. Vă făgăduiesc să-i justific întâlnirea noastră cum veți dori, numai să fie utilă justificarea și mă oblig s-o fac pe doamna Grubach nu numai să pară convinsă față de ceilalți că mă crede, ci chiar să mă creadă într-adevăr; pe mine nu trebuie să mă cruțați deloc; dacă vreți să se spună că am dat buzna peste dumneavoastră, așa am să-i spun doamnei Grubach, și ea o să creadă, fără să-și piardă încrederea în mine, într-atât îmi e de atașată.

Domnișoara Bürstner se ghemuise pe scaun și privea tăcută podeaua.

— De ce n-ar crede doamna Grubach că am intrat cu forța la dumneavoastră? adăugă K.

Vedea în fața lui părul roșcat și aspru al fetei, ușor înfoiat și pieptănat cu cărare. Se gândea că domnișoara Bürstner o să-și întoarcă privirea spre el, însă ea îi spuse fără să-și schimbe poziția:

— Scuzați-mă, dar m-a speriat mai mult bătaia neașteptată în ușă decât toate consecințele pe care le-ar putea avea prezența căpitanului. Se făcuse atâta liniște după ce-ați strigat! Și în liniștea aceea s-a auzit deodată ciocănitura. De-asta m-am speriat așa tare, mai ales că mă aflam lângă ușă; a bătut chiar lângă mine. Vă mulțumesc pentru propunerile dumneavoastră, dar nu le pot accepta; ce se întâmplă la mine în cameră mă privește și n-am de dat socoteală nimănui; mă mir că nu observați ce e jignitor în propunerile pe care mi le-ați făcut, cu toate bunele intenții pe care, evident, vi le recunosc. Dar plecați odată și lăsați-mă singură; acum am nevoie mai mult decât oricând să fiu singură. Cele câteva minute pe care mi le-ați cerut au devenit peste o jumătate de oră.

K. îi prinse mai întâi brațul, apoi încheietura mâinii.

— Sunteți supărată pe mine? întrebă el.

Domnișoara Bürstner îi dădu mâna la o parte și-i răspunse:

— Nu, nu; nu mă supăr niciodată, pe nimeni.

Îi prinse din nou încheietura mâinii; de data aceasta ea îl lăsă și-l conduse așa până la ușă. K. era hotărât să plece. Dar când ajunse acolo șovăi de parcă nu s-ar fi așteptat să întâlnească o ușă în cale; domnișoara Bürstner folosi prilejul ca să-și elibereze mâna, să deschidă ușa și să se strecoare în vestibul de unde îi șopti:

— Veniți, odată, vă rog. Vedeți – și arătă ușa căpitanului pe sub care trecea o dâră de lumină – și-a aprins lumina și se distrează pe socoteala noastră.

— Vin imediat, spuse K., ieșind grăbit.

Și prinzând-o în brațe, o sărută pe gură, apoi pe toată fața, ca un animal însetat care hăpăie cu limba apa izvorului, găsită, în sfârșit. La urmă, o mai sărută o dată pe gât, lângă beregată, ținându-și îndelung buzele lipite pe pielea ei. Un zgomot venit din camera căpitanului îl întrerupse.

— Acum mă duc, spuse el.

Ar fi vrut să-și ia rămas-bun de la domnișoara Bürstner alintând-o cu numele ei mic, dar nu i-l știa. Ea clătină din cap, obosită și pe jumătate întoarsă, gata să plece, îi lăsă mâna să i-o sărute ca și cum nici n-ar fi știut ce se întâmplă, apoi intră, cu spinarea încovoiată, în camera ei.

K. se culcă și el foarte curând și adormi repede; înainte de-a se cufunda în somn, se mai gândi o clipă la felul cum se purtase. Se simți mulțumit, dar se miră că nu e încă și mai mulțumit; prezența căpitanului îl îngrijora serios pentru domnișoara Bürstner.