Ledicia Costas, La señorita Bubble

Copyright © Ledicia Costas, 2017

All rights reserved

© 2019 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8224-9

ISBN PDF: 978-973-46-8225-6

ISBN print: 978-973-46-7891-4

Ilustraţie de interior şi copertă: © Andrés Meixide

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LEDICIA COSTAS (Vigo, 1979) a studiat dreptul la Universitatea din Vigo, însă deja de mulţi ani se dedică în întregime literaturii. Nu-și ascunde predilecţia pentru vrăjitoare, fantome și morţi, care au inspirat-o să scrie, de exemplu, Escarlatina, a cociñeira defunta (Vineţica, bucătăreasa moartă, 2014), roman recompensat cu Premiul Merlín (2014) și cu Premiul Naţional de Literatură pentru Copii și Adolescenţi (2015). Domnișoara Bubble este cea de-a douăsprezecea carte a sa.

ANDRÉS MEIXIDE (Vigo, 1970) este desenator și ilustrator. A realizat ilustraţii pentru numeroase edituri. În 2006 a primit Premiul White Ravens. Este coautor, alături de scriitorul Pere Tobaruela, al îndrăgitei serii pentru copii Formig4s.

1

Noa și Sofi

Lumea e o salată de fructe sau o înghețată tutti frutti. Întâlnești oameni pe toate gusturile: persoane simpatice, antipatice, lunatice, aristocratice, fanatice, reumatice… Acestea din urmă nu fac decât să-i supere pe ceilalți, mai ales în zilele cu ceață. Ceața e tare înșelătoare. Când reumaticii respiră, ea li se strecoară în trup prin nări, provocându-le dureri din tălpi până-n creștet. Iar toată lumea știe că durerile și buna dispoziție nu se împacă defel. De fapt, proasta dispoziție a reumaticilor este bine cunoscută pretutindeni. Recordul Guinness pentru îmbufnare îi aparține unui rus, deținător al acestui titlu din 1996. A stat supărat timp de nouăzeci și trei de zile, încruntându-se chiar și în somn. Nu făcea decât să se plângă și să cârcotească, luându-se la harță cu oricine îi ieșea în cale. Firește, n-a zâmbit nici măcar o dată de-a lungul celor nouăzeci și trei de zile. Absenţa asta a zâmbetului are de-a face cu negurile lăuntrice. Dar să-i lăsăm în pace pe reumatici, fiindcă destule îndură din pricina propriei proaste dispoziții. Mă interesează să vorbesc despre altfel de oameni, plini de imaginație și de idei, însuflețiți de o scânteie care ar putea aprinde un chibrit dacă ei și-ar concentra întreaga energie în privire. Așa era Noa, o fetiță visătoare și inventivă. Avea nouă ani și voia să devină astronaută, doar ca să înfigă pe Lună un steag cu următoarele cuvinte: NOA, FETIȚA EXPLORATOARE, A FOST AICI. Prietena noastră avea o soră mai mică pe nume Sofi. La numai șase ani, Sofi avea idei foarte clare: voia să devină fotbalistă sau politiciană. Cele două surori alcătuiau o echipă formidabilă. Cu toate că, uneori, se ciondăneau din pricini frățești, se iubeau nespus de mult.

Ar fi minunat să putem spune că lumea e plină de oameni grozavi, așa ca Noa și Sofi, că rar se întâmplă să întâlnim oameni ticăloși și profitori. Totuși ar fi o minciună să susținem așa ceva, iar minciunile nu duc nicăieri. Dar gata cu ocolișurile, să trecem la subiect: totul a început într-o luni, cea mai potrivită zi din săptămână ca să se întâmple ceva. Cele două surori plecaseră cu întârziere spre școală, dar nu din vina lor. Femeia care venea să deretice prin casă și să le pregătească micul dejun dimineața, după ce părinții lor plecau la serviciu, nu sosise la timp. Noa a trebuit să se ocupe de toate: s-o ajute pe Sofi să se îmbrace, să-i prindă părul în coadă, să încălzească laptele, să scoată biscuiții și cerealele din bufet, să aibă grijă ca Sofi să mănânce tot, să pregătească pachețelele pentru școală, să organizeze ghiozdanele… Mare bătaie de cap, mai cu seamă pentru o fetiță de nouă ani. În ciuda dificultăților, se descurcase destul de bine, însă îi scăpase un amănunt: uitase acasă cartea pe care trebuia s-o ducă înapoi la biblioteca școlii chiar în dimineața aceea. Își dăduse seama abia când străbătuseră deja jumătate din drum. Pierduseră autobuzul, așa că nu avură de ales și porniră pe jos. Școala nu era foarte departe de casă, la vreo 25 de minute de mers în ritmul lui Sofi, dar dacă s-ar fi întors după carte, ar fi ajuns foarte târziu, așa că Noa hotărî că nu are importanță. Dacă îi explica totul învățătoarei care se ocupa de bibliotecă, doamna Ursula (cunoscută între copii drept Canișa) cu siguranță avea să înțeleagă. Era o femeie cu alergie la copii, căreia-i sărea repede muștarul, dar de data asta Noa avea un motiv întemeiat să nu înapoieze cartea. Sau poate nu.

— Nu-mi veni cu gogoși de-astea! se răsti doamna Ursula, cu ochii scăpărând de furie, când Noa încercă să-i spună că uitase cartea. Ești pedepsită să nu ieși în recreație! Stai în picioare acolo, cu fața la perete. Şi n-o să mai poți împrumuta cărți de la bibliotecă o lună de zile. Poate așa te înveți minte, cap sec!

Noăi cel mai mult îi plăcea să citească. Mergea la bibliotecă de mai multe ori pe săptămână. Împrumuta cărți pe care acasă le devora ca pe niște delicioase prăjituri cu ciocolată și frișcă, iar apoi le restituia întotdeauna la termen. Oricum am privi lucrurile, pedeapsa fusese nedreaptă.

— O lună? protestă viitoarea astronaută. Dar insistați mereu că trebuie să citim, că e bine pentru minte, pentru vocabular și pentru viață. Cum poate o bibliotecară pedepsi o fetiță interzicându-i să mai împrumute cărți? N-are sens, își încheie ea pledoaria, gândindu-se că, în fața unui argument așa de convingător, doamna Ursula n-o să aibă ce face și o să se răzgândească.

— Fetiţă afurisită! se zbârli Canișa, furioasă. Obrăznicătură ce ești! Ei bine, să știi că nu tolerez obrăzniciile. Luna fără cărți tocmai s-a transformat în două. Îndrăznește acum să mai deschizi gura, adăugă, țintuind-o cu privirea de parcă ar fi urât-o cu fiecare celulă a corpului.

În bibliotecă se așternu tăcerea. Zarva obișnuită din timpul recreațiilor se stinse. Toți copiii amuțiră brusc văzând-o pe Canișă scoasă din pepeni și cu părul zbârlit. Nu înțelegeau de ce învățătoarea reacționează așa. La urma urmei, nu se întâmplase nimic deosebit de grav. Noa uitase, pur și simplu, să restituie o carte.

În clipa aceea, fetița simți prezența lui Sofi. Când era agitată, sora ei respira într-un fel anume, inconfundabil. Micuța o prinse de mâneca jachetei ca să-i atragă atenția.

— Noa, se se întâmplă? șopti temătoare.

Când se speria, nu reușea să pronunțe bine cuvintele și vorbea peltic.

— Sora ta a fost pedepsită să nu mai iasă în recreație și să nu mai împrumute cărți fiindcă e o obrăznicătură și-un cap sec! îi răspunse doamna Ursula cu un dispreț nemărginit.

— Noa n-are capul sec, e foarte desteaptă.

— Gura! A început să mă furnice peste tot, se burzului Canișa, scărpinându-se neliniștită pe brațe. Iar m-a luat blestemata asta de alergie! Hai, fetițo, ieşi de-aici, că mă apucă urticaria, îi zise lui Sofi. Valea!

Micuţei i se umplură ochii de lacrimi. Tare o mai necăjiseră cuvintele bibliotecarei!

Noa, care înainte de toate era o fetiță înțelegătoare și sensibilă, se indignă. Doamna Ursula nu avea dreptul s-o dea afară din bibliotecă pe sora ei, cu atât mai puţin să le vorbească așa. Voia să-i spună învățătoarei tot ce crede despre ea și despre felul în care le tratează, dar singurele cuvinte care-i ieșiră pe gură se dovediră a fi următoarele:

— La școala asta e ca și cum ai sta cu o cobră în cușcă!

Fraza nu-i aparținea. O citise tocmai în cartea pe care o uitase acasă. O poveste minunată despre o fetiță foarte isteață, înzestrată cu puteri magice.

Când auzi așa ceva din gura Noăi, doamna Ursula păru că-și iese cu totul din minți. Se făcu întâi stacojie, apoi palidă și, în cele din urmă, vânătă la față. Toți copiii crezură că o să înceapă să scoată spumă otrăvită pe gură, dar din fericire nu se întâmplă așa ceva.

— La doamna directoare! urlă, cu ochii injectați de furie.

Noa o luă pe Sofi de mână și părăsiră biblioteca foarte îndurerate și, de asemenea, întru câtva speriate. Canișa își ieșea foarte repede din fire, dar Buldoaga era incarnarea diavolului. Nu degeaba erau surori.

— Se-a apucat-o pe învăsătoare? o întrebă Sofi pe Noa. De se s-a purtat asa de urât cu noi?

— Probabil e reumatică, presupuse Noa, negăsind altă explicație pentru o asemenea purtare.

— Si de se se scărpina atâta?

— Cine știe câte săptămâni au trecut de când n-a mai făcut duș, îi răspunse sora ei în glumă, ca s-o facă să râdă.

Noa bătu la ușa biroului directoarei, dar înăuntru nu era nimeni.

— Si acuma se fasem?

— Așteptăm puțin aici, până se întoarce, și după aia înghițim săpuneala. Nu te speria, tu n-ai făcut nimic, adăugă ea, încercând s-o liniștească pe Sofi. O să ieşim cu bine din asta, ai să vezi.

— Si dacă plecăm? o întrebă fetița, care era speriată rău. Le putem spune lui mami si tati că a înseput să mă doară burta, sau că am avut un atac de azm si-a trebuit să mă dusi repede acasă.

Ce isteață era Sofi! Noa avea mereu senzația că o soră mai mare e un fel de mamă mai mică, dar învăța în fiecare zi ceva de la micuţă. Aruncă iute o privire afară. Poștașul tocmai intrase în incinta școlii și lăsase poarta deschisă. Cu fiecare clipă, ideea lui Sofi i se părea tot mai strălucită. Ieșirea era atât de aproape…

— Acum ori niciodată! șopti Noa cu inima bătându-i nebunește, bum-bum-bum.

Hotărâtă, o luă de mână pe Sofi și îi zise cu voce șoptită:

— Plecăm acasă. Hai, fuga!

Uite-așa, cele două surori s-au amestecat printre ceilalți copii, care se jucau în curte, și-au părăsit școala fără ca nimeni să bage de seamă. Nici bibliotecara, nici colegii lor de clasă. Nici măcar învățătoarea care trebuia să supravegheze curtea și de care fuseseră la un pas să se ciocnească în goana lor neînfrânată spre libertate.