Ian McEwan, The Daydreamer

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4018-8

ISBN PDF: 978-973-46-4019-5

ISBN print: 978-973-46-3805-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © natamc / Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN MCEWAN, unul dintre cei mai faimoşi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Solar, Pe plaja Chesil, Sîmbătă, Ispăşire (laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Grădina de ciment, Inocentul, Mîngîieri străine, Cîinii negri, Durabila iubire, Amsterdam (distins cu Booker Prize) şi Copilul furat (pentru care a primit Whitbread Award). A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (cîştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi. În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Tîrgului de carte de la Ierusalim.

Pentru Polly, Alice, William şi Gregory, cu mulţumiri

Mă-ndeamnă gîndul să povestesc de trupuri preschimbate-n forme de alt fel.

(Ovidiu, Metamorfoze, Cartea I)

Prefaţă

Pe măsură ce terminam cîte un capitol din Visătorul, îl citeam copiilor mei. Înţelegerea era simplă. Ei căpătau cea mai recentă dintre „povestirile lui Peter“, cum le botezasem, iar eu primeam în schimb sugestii editoriale utile. Această tranzacţie plăcută, aproape rituală, a schimbat la rîndul ei destinul propriu-zis al povestirilor prin aceea că am devenit mai atent decît de obicei la felul cum sună vocea adultă care rosteşte fiecare propoziţie. Acest adult nu eram eu – sau nu în exclusivitate. Stăteam singur în birou şi îi citeam fragmente cu voce tare unui copil imaginar (la rîndul său nu tocmai – sau nu numai – unul de-al meu) în numele unui adult imaginar. Voiam să mulţumesc atît glasul, cît şi urechea.

Nevoile copilului mi-am imaginat că le ştiu instinctiv: mai presus de toate, o poveste bună; un erou cu care să te identifici, personaje negative, da, dar nu tot timpul, pentru că sînt prea simpliste; claritate la început, întorsături neaşteptate la mijloc şi finaluri satisfăcătoare, care să nu fie întotdeauna fericite. Pentru adult nu simţeam decît o vagă simpatie. Tuturor ne place ideea de a spune poveşti seara, la culcare – cu respiraţia proaspătă după spălatul pe dinţi, ochii larg deschişi şi plini de încredere, buiota încălzind aşternuturile curate, făgăduinţa somnului –, şi cine n-ar vrea să-şi treacă experienţa în palmares? Dar chiar le place adulţilor literatura pentru copii? Întotdeauna am fost de părere că entuziasmul acesta e uşor exagerat, chiar disperat. „Rîndunici şi amazoane¹? Beatrix Potter? Minunate cărţi!“ Chiar aşa simţim, chiar ne mai plac – sau vorbim în numele sinelui nostru pierdut, aproape uitat, încercînd să menţinem legătura cu el? Cînd v-aţi dus ultima dată la culcare cu Un Robinson elveţian² în braţe?

Ceea ce ne atrage la cărţile pentru copii e plăcerea pe care le-o oferă ele copiilor noştri, iar asta nu ţine atît de mult de literatură, cît de dragoste. La scurt timp după ce am început să scriu şi să citesc cu voce tare Visătorul, m-am gîndit că ar fi, poate, mai bine să uit de redutabila noastră tradiţie a literaturii pentru copii şi să scriu o carte pentru adulţi despre un copil, într-un limbaj pe care să-l înţeleagă copiii. În secolul lui Hemingway şi Calvino, proza simplă nu trebuie să descurajeze cititorul rafinat. Am sperat că subiectul – imaginaţia însăşi – este unul ce interesează orice om care pune mîna pe o carte. De asemenea, metamorfoza este o temă – aproape o obsesie – ce apare în toate literaturile. Visătorul a fost publicat într-o ediţie ilustrată, pentru copii, în Marea Britanie şi Statele Unite şi într-o formă mai serioasă, pentru adulţi, în diverse alte ţări. A existat cîndva o tradiţie în care autorii îşi ofereau cărţile sorţii, la fel cum un părinte îşi trimite copilul în lume: „Te du, carte mică…“. Cea de faţă s-ar putea să se mulţumească pînă la urmă cu o viaţă liniştită în vreun colţ al bibliotecii pentru copii sau să dispară în uitare, dar deocamdată încă mai sper că, poate, va reuşi să ofere tuturor un strop de plăcere.

Ian McEwan, 1995

Să-l cunoaştem pe Peter

La vîrsta de zece ani, lui Peter Fortune adulţii îi spuneau uneori că e un copil „dificil“. El n-a înţeles niciodată ce voiau să spună. Nu i se părea deloc c-ar fi dificil. Nu azvîrlea sticle de lapte în gardul ce împrejmuia grădina, nu-şi turna sos de roşii în cap, prefăcîndu-se că e sînge, şi nici nu se repezea cu sabia la gleznele bunicii, deşi îi mai treceau din cînd în cînd prin cap astfel de lucruri. Mînca de toate, în afară de legume – cu excepţia cartofilor –, peşte, ouă şi brînză. Nu era nici mai gălăgios, nici mai murdar şi nici mai prost decît alţi copii pe care-i cunoştea. Avea un nume uşor de spus şi de scris. Faţa, care îi era palidă şi pistruiată, era destul de uşor de reţinut. Se ducea la şcoală în fiecare zi, ca orice alt copil, fără să facă vreodată prea mult caz de asta. Pe sora lui o trata la fel de oribil cum îl trata şi ea pe el. Poliţia n-a apărut niciodată la uşă ca să-l aresteze. Doctorii în halate albe n-au sugerat niciodată să-l închidă la nebuni. După propria lui părere, traiul cu Peter era chiar foarte lejer. Ce era aşa de „dificil“ la el?

A înţeles abia mai tîrziu, după mulţi ani petrecuţi ca adult. L-au crezut dificil pentru că era extrem de tăcut. Asta părea să-i deranjeze pe oameni. Cealaltă problemă era că-i plăcea să petreacă timpul de unul singur. Nu mereu, se-nţelege. Nici măcar în fiecare zi. Dar în majoritatea zilelor îi plăcea să se retragă preţ de o oră undeva, la el în dormitor sau în parc. Îi plăcea să fie singur şi să-şi gîndească gîndurile.

Adevărul e că adulţilor le place să-şi închipuie că ştiu ce se petrece în mintea unui băiat de zece ani. Şi e imposibil să ştii la ce se gîndeşte cineva dacă nu rosteşte nici o vorbă despre asta. În cîte-o după-amiază de vară, lumea îl vedea pe Peter culcat pe spate, ronţăind un fir de iarbă şi uitîndu-se la cer.

— Peter, Peter! La ce te gîndeşti? îi strigau ei.

Iar Peter tresărea şi se ridica.

— A, la nimic. La absolut nimic.

Adulţii ştiau că în capul acela se petrece ceva, dar nu puteau nici vedea, nici auzi, nici simţi ce anume. Nu-i puteau spune lui Peter să înceteze, pentru că habar n-aveau ce făcea el acolo, în mintea lui. Poate că incendia şcoala sau îşi dădea sora de mîncare la vreun crocodil, ştergînd-o apoi într-un balon cu aer cald, dar de văzut nu se vedea decît un băiat care se uita fără să clipească la cerul albastru, un băiat care nu te auzea cînd îl strigai.

Cît despre faptul că stătea de unul singur, nici asta nu prea le plăcea adulţilor. Nu le place nici cînd alţi adulţi preferă singurătatea. Cînd li te alături, oamenii pot să-şi dea seama ce hram porţi. Porţi acelaşi hram ca şi ei. Trebuie să li te alături, altfel le strici tuturor cheful. Peter avea alte idei. Era în regulă să te alături altora atunci cînd e cazul. Dar prea se-ntîmpla tot timpul. De fapt, credea el, dacă oamenii ar petrece mai puţin timp alăturîndu-se altora sau convingîndu-i pe alţii să li se alăture şi, în schimb, ar petrece un pic de timp în fiecare zi amintindu-şi cine sînt sau cine ar putea fi, atunci lumea ar fi un loc mai fericit şi poate că nu s-ar mai porni nici războaie.

La şcoală îşi lăsa adeseori trupul în bancă, în timp ce mintea îi pornea în tot felul de călătorii. Chiar şi acasă mai dădea de bucluc din cauza viselor cu ochii deschişi. Odată, de Crăciun, tatăl lui Peter, Thomas Fortune, atîrna ornamente în camera de zi. Nu-i plăcea deloc să facă asta. Întotdeauna îl făcea să devină prost dispus. Hotărîse să lipească nişte serpentine sus de tot, într-un colţ. În acel colţ se găsea un fotoliu, iar în fotoliu, nefăcînd mai nimic, stătea Peter.

— Să nu te mişti, Peter, zise Thomas Fortune. O să mă sui pe spătarul fotoliului tău ca să ajung acolo sus.

— Bine, zise Peter. Dă-i drumul.

Thomas Fortune se urcă pe fotoliu, iar Peter începu să cutreiere cu gîndul. Părea că nu face nimic, dar de fapt era foarte ocupat. Tocmai inventa o modalitate deosebită de a coborî rapid un munte, folosind un umeraş şi o sîrmă întinsă între brazi. A continuat să se gîndească la problema lui în timp ce tatăl său stătea cocoţat pe spătarul fotoliului, întinzîndu-se, gîfîind şi încercînd să ajungă la tavan. Oare cum puteai continua să aluneci în jos fără să te izbeşti de copacii de care era legată sîrma? se întreba Peter.

Poate aerul de munte a fost cel care l-a făcut pe Peter să-şi aducă aminte că îi e foame. În bucătărie se găsea un pachet neînceput de biscuiţi cu ciocolată. Ar fi fost păcat să continue să-i neglijeze. În clipa în care se ridică, în spatele lui se auzi o izbitură puternică. Peter se întoarse exact în momentul în care tatăl său dispărea cu capul înainte în spaţiul dintre fotoliu şi colţul camerei. Apoi Thomas Fortune reapăru, tot cu capul înainte, părînd gata să-l facă bucăţi pe Peter. În celălalt capăt al încăperii, mama lui Peter îşi acoperi gura cu mîna, ca să-şi ascundă rîsul.

— Ah, îmi pare rău, tati, spuse Peter. Am uitat că eşti acolo.

La scurt timp după ce a împlinit zece ani, lui Peter i s-a încredinţat misiunea de a o duce la şcoală pe sora lui de şapte ani, Kate. Peter şi Kate mergeau la aceeaşi şcoală. Acolo ajungeai după cincisprezece minute de mers pe jos sau după o călătorie scurtă cu autobuzul. De obicei mergeau pe jos împreună cu tatăl lor, care-i conducea în drumul lui spre serviciu. Dar de-acum copiii erau consideraţi destul de mari ca să ia singuri autobuzul pînă la şcoală şi lui Peter i s-a încredinţat sarcina de a avea grijă de sora lui.

N-aveau de mers decît două staţii, dar cum părinţii lui numai despre asta vorbeau, ai fi zis că Peter urma s-o ducă pe Kate la Polul Nord. În seara dinainte i s-au dat indicaţii. Dimineaţa, cînd s-a trezit, a trebuit să le asculte din nou. Apoi părinţii lui le-au repetat cît a durat micul dejun. Cînd copiii dădeau să iasă pe uşă, mama lor, Viola Fortune, a mai recapitulat o dată toate regulile. Probabil că toată lumea îşi închipuie că-s prost, se gîndi Peter. Poate chiar sînt. Trebuia s-o ţină tot timpul de mînă pe Kate. Trebuiau să-şi găsească loc la parterul autobuzului, iar Kate urma să stea pe scaunul de la geam. N-aveau voie să stea de vorbă cu nebuni sau cu oameni răi. Peter trebuia să-i spună controlorului cu voce tare numele staţiei lor şi să nu uite să adauge „vă rog“. Trebuia să fie atent şi la traseu.

Peter îi recită şi el toate astea mamei şi o porni spre staţia de autobuz împreună cu sora lui. S-au ţinut de mînă tot drumul. De fapt asta nu-l deranja, fiindcă adevărul e că-i plăcea Kate. Spera totuşi să nu-l vadă vreun prieten că ţine o fată de mînă. A venit autobuzul. S-au urcat şi şi-au găsit locuri la parter. Era ridicol să stea jos şi să se ţină de mînă şi mai erau prin preajmă şi nişte băieţi de la şcoală, aşa că şi-au desprins mîinile. Peter se simţea foarte mîndru. Era capabil să aibă grijă de sora lui oriunde. Kate putea conta pe el. Să zicem că s-ar afla singuri într-o trecătoare de munte şi s-ar trezi faţă în faţă cu o haită de lupi înfometaţi – Peter ar şti exact ce să facă. S-ar îndepărta împreună cu Kate, avînd grijă să nu facă vreo mişcare prea bruscă, pînă ce ar ajunge cu spatele la o stîncă mare. Astfel lupii n-ar putea să-i înconjoare.

Apoi Peter scoate din buzunar două lucruri importante pe care n-a uitat să le ia cu el: cuţitul de vînătoare şi o cutie de chibrituri. Scoate cuţitul din teacă şi îl aşază pe iarbă, la îndemînă, în caz că lupii vor ataca. Acum aceştia se apropie. Sînt atît de înfometaţi, încît le curg balele, mîrîie şi urlă. Kate plînge în hohote, dar el n-o poate consola. Ştie că trebuie să se concentreze la planul lui. Chiar la picioarele sale se găsesc nişte frunze şi nuiele uscate. Peter le strînge rapid şi cu îndemînare într-o grămăjoară. Lupii se apropie tot mai mult. Peter nu-şi poate permite să facă vreo greşeală. În cutie nu mai este decît un băţ de chibrit. Simt respiraţia lupilor – o duhoare groaznică de carne putredă. Peter se apleacă, îşi face palmele căuş şi aprinde chibritul. Se stîrneşte o rafală de vînt, flacăra pîlpîie, dar Peter o ţine aproape de grămăjoară şi mai întîi o frunză, apoi alta, apoi capătul unei nuiele se aprind şi în curînd întreaga grămăjoară e cuprinsă de vîlvătaie. El mai pune pe foc alte frunze, rămurele şi beţe mai mari. Kate începe să înţeleagă ce face şi să-l ajute. Lupii dau înapoi. Animalele sălbatice sînt îngrozite de foc. Flăcările dansează tot mai sus şi vîntul poartă fumul chiar înspre fălcile băloase ale lupilor. Peter apucă acum cuţitul de vînătoare şi…

Ce ridicol! Dacă nu e atent, reveriile de genul ăsta îl vor face să uite la ce staţie trebuie să coboare. Autobuzul se oprise. Copiii de la şcoala lui coborau deja. Peter ţîşni în picioare şi abia reuşi să sară pe trotuar chiar cînd autobuzul se punea din nou în mişcare. Acesta se afla deja la vreo cincizeci de metri distanţă, cînd Peter îşi dădu seama că uitase ceva. Ghiozdanul oare? Nu! Pe sora lui! O salvase de lupi şi o lăsase acolo, aşezată pe scaun. Preţ de o clipă n-a fost în stare să se mişte. A stat doar locului şi a privit autobuzul care se îndepărta.

— Întoarce-te, murmură el. Întoarce-te.

Unul dintre băieţii de la şcoală se apropie şi îl lovi peste spate.

— Hei, care-i treaba? Ai văzut o fantomă?

Vocea lui Peter părea să vină de foarte departe:

— Of, nimic, nimic. Am uitat ceva în autobuz.

Iar apoi o luă la goană. Autobuzul era deja la patru sute de metri şi începea să încetinească pentru următoarea staţie. Peter sprintă. Alerga atît de repede, încît dacă şi-ar fi întins braţele în lateral, probabil că şi-ar fi luat zborul. Atunci ar fi putut trece rapid peste vîrfurile copacilor şi… Dar nu! N-avea de gînd să-nceapă să viseze din nou. Trebuia să-şi recupereze sora. Chiar în acel moment probabil că ea urla îngrozită.

Cîţiva pasageri coborîră şi autobuzul o porni din nou. Peter se apropiase mai mult ca înainte. Autobuzul se tîra în spatele unui camion. Dacă ar reuşi să alerge în continuare, fără să-i pese de durerea groaznică din picioare şi din piept, l-ar ajunge din urmă. Cînd ajunse în dreptul staţiei, autobuzul nu se îndepărtase cu mai mult de o sută de metri.

— Mai repede, mai repede, îşi spuse el.

Cînd trecu pe lîngă refugiu, un copil care stătea acolo îl strigă:

— Peter, hei, Peter!

Peter n-avu putere să se uite într-acolo.

— Nu mă pot opri, gîfîi el şi fugi mai departe.

— Peter! Opreşte-te! Sînt eu, Kate!

Apucîndu-se cu mîna de piept, Peter se prăbuşi în iarbă, la picioarele surorii sale.

— Ai grijă la rahatul ăla de cîine, spuse ea cu calm în timp ce se uita cum fratele ei se chinuie să-şi recapete răsuflarea. Hai. Trebuie să ne întoarcem, altfel o să întîrziem. Ai face bine să mă ţii de mînă dacă nu vrei să dai de bucluc.

Aşa că au mers la şcoală împreună, iar Kate s-a arătat foarte drăguţă şi i-a promis să nu sufle o vorbă acasă despre cele întîmplate dacă Peter îi dă banii lui de buzunar de sîmbătă.

Cînd eşti un visător care nu spune prea multe, problema e că profesorii de la şcoală, mai ales cei care nu te cunosc prea bine, sînt tentaţi să creadă că eşti cam prost. Sau, dacă nu prost, cam plictisitor. Nimeni nu poate să vadă lucrurile minunate care se petrec la tine în cap. Un profesor care l-ar vedea pe Peter holbîndu-se afară pe geam sau la o foaie goală de pe bancă ar putea crede că e plictisit sau că habar n-are să răspundă. Însă adevărul era cu totul altul.

De exemplu, într-o dimineaţă clasa lui Peter a primit un extemporal la matematică. Li s-a cerut să adune nişte numere foarte mari şi pentru asta li s-au dat douăzeci de minute. Abia ce începuse prima sumă, care presupunea adunarea numărului trei milioane cinci sute de mii două sute nouăzeci şi cinci cu un alt număr aproape la fel de mare, că Peter s-a trezit gîndindu-se la cel mai mare număr din lume. Cu o săptămînă în urmă citise despre un număr care avea minunatul nume de googol. Un googol era zece înmulţit de o sută de ori cu zece. Zece cu o sută de zerouri la sfîrşit. Şi exista un cuvînt chiar şi mai grozav, o adevărată frumuseţe – un googolplex. Un googolplex era zece înmulţit cu zece de un googol de ori. Ce număr!

Peter îşi lăsă mintea să cutreiere prin această mărime fantastică. Zerourile se înşirau în spaţiu ca nişte balonaşe de săpun. Tatăl lui îi spusese că astronomii calculaseră că numărul total de atomi din toate milioanele de stele vizibile prin uriaşele lor telescoape era de zece cu nouăzeci şi opt de zerouri în coadă. Toţi atomii din lume nu formau nici măcar un singur googol. Iar un googol nu era decît o fărîmă minusculă în comparaţie cu un googolplex. Dacă ai avea chef de un googol de caramele de ciocolată, n-ar exista destui atomi în univers ca să le facă.

Peter îşi sprijini capul într-o mînă şi oftă. Chiar în acel moment profesoara bătu din palme. Cele douăzeci de minute trecuseră. Peter nu reuşise să scrie decît primul număr al primei adunări. Toţi ceilalţi terminaseră. Profesoara îl urmărise pe Peter cum se uită în foaie, fără să scrie nimic, doar oftînd.

La scurt timp după aceea a fost pus într-un grup de elevi care aveau dificultăţi serioase chiar şi la adunarea unor numere mici, cum ar fi patru şi şase. Peter s-a plictisit repede şi i-a fost şi mai greu să fie atent. Profesorii au început să creadă că e prea slab la matematică chiar şi pentru acest grup special. Ce puteau face cu el?

Bineînţeles că părinţii lui Peter şi sora lui, Kate, ştiau că Peter nu e prost, nici leneş, nici plictisit, şi existau şi la şcoală profesori care au ajuns să înţeleagă că în mintea lui se petreceau tot felul de lucruri interesante. Iar pe măsură ce a crescut, Peter a învăţat şi el că, din moment ce lumea n-are cum să vadă ce-ţi trece prin cap, cel mai bine e să le spui tu dacă vrei să te înţeleagă. Aşa că a început să scrie despre unele din lucrurile care i se întîmplau cînd privea pe geam sau stătea întins pe spate, uitîndu-se la cer. Cînd s-a făcut mare, a devenit inventator şi scriitor de poveşti şi a avut o viaţă fericită. În această carte veţi afla unele din ciudatele aventuri care s-au petrecut în mintea lui Peter, scrise întocmai cum s-au întîmplat.

1. Primul volum dintr-o faimoasă serie de cărţi pentru copii cu acest titlu, scris de autorul englez Arthur Ransome (1884-1967) şi apărut în 1930.

2. Carte pentru copii a autorului elveţian Johann Rudolf Wyss (1782-1830).