© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8362-8

ISBN PDF: 978-973-46-8363-5

ISBN print: 978-973-46-7919-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MONI STĂNILĂ s-a născut în Tomeşti, judeţul Timiş, 1978. A studiat teologie ortodoxă la Timişoara şi Sibiu. Din 2010 trăieşte la Chişinău şi conduce împreună cu Alexandru Vakulovski cenaclul literar „Republica” al Bibliotecii Municipale. A publicat jurnalul de convertire Iconostas (Graphe, 2007), volumele de poezie Postoi parovoz. Confesiunile dogmatistei (Ninpress-Charmides, 2009), Sagarmatha (Tracus Arte, 2012), Colonia fabricii (Cartea Românească, 2015), O lume din evantaie, pe care să nu o împarţi cu nimeni (Charmides, 2017) şi romanul Al 4-lea (Tracus Arte, 2013). La Editura Polirom a mai publicat o carte pentru copii, Războiul solomonarilor (2018). O parte dintre poemele sale au fost traduse în germană, engleză, franceză, suedeză, rusă, azeră, catalană, turcă, maghiară ş.a.

Uneori, când era singur în atelier, Brâncuşi îşi aprindea o ţigară şi se apropia cu paşi inegali, făcând mici pauze, de masa rotundă, mare, din ghips, pe care se odihneau bucăţi de lemn, onix, piatră sau marmură. Acolo, cumva nehotărât, se oprea, lăsând ţigara să se fumeze singură în colţul gurii, printre mustăţile şi barba îngălbenite de tutun. Atingea marmura sau forma de lemn, onixul sau piatra şi îşi mijea ochii ca şi cum s-ar fi uitat prin obiect sau ca şi când nu s-ar fi aflat acolo. Apoi stătea aşa, un timp ştiut doar de el, cu palmele lipite de materie şi cu ţigara tot mai scurtă în colţul gurii.

Nu putea şti nimeni la ce se gândea atunci. Poate încerca să asculte substanţa sau poate nu era atât de romantic, chiar dacă mulţi se obişnuiseră să se uite la el ca la un ţăran arhetipal, ceea ce oricum nu era, dar nu avea nici intenţia, nici dispoziţia necesare să se bată pentru o imagine care îl interesa prea puţin. Ba poate tocmai el voia să întreţină această părere ca să se ascundă mai bine de oamenii străini şi băgăcioşi sau ca să poată să fie el însuşi cu prietenii. Pentru că, doar de dragul aparenţelor, nu avea nici o intenţie să renunţe la orice îi aducea o bucurie cât de mică, ca atunci când cânta din senin sau îşi alegea singur legumele la piaţă.

Sprijinit de masa de ghips, încerca să dea contur viitoarei sculpturi în orizontul ochilor îngustaţi. Însă poate doar obosea sau pur şi simplu lăsa mâna să simtă duritatea materiei ori, cine ştie, voia să petreacă un timp cu ceea ce urma să devină o nouă lucrare sau ideea unei lucrări sau o evaluare a unei idei ori nimic din toate astea. Poate pur şi simplu îşi fuma tutunul.

Brâncuşi ştia foarte bine că geniul nu e o pereche de ochi verzi cu totul excepţionali, moşteniţi la naştere, care îi fac pe cei ce îi privesc să cadă în extaz şi transă, nu, sigur că nu. E adevărat că la mijloc e şi un talent deosebit cu care te naşti, unul care scoate capul, oricât ai vrea să-l ignori. Te uiţi la un copac şi deodată mintea ta îl conturează altfel sau îl mută în nemişcare ori, dacă o lădiţă goală îţi cade în mâini, iei lemnul şi îi dai forme, faci cutii şi cutiuţe, la o adică şi o vioară, dar nici asta nu ajunge şi nici măcar să te supui acelei porniri, să iei creionul sau dalta şi să expui imaginea copacului crescută în mintea ta exact aşa cum o vezi tu, nu, nici asta nu e destul. Fiindcă el ştia limpede cum poţi face un ecorşeu după care pot învăţa decenii la rând studenţii, dar nu, nu asta e treaba cu aşa-zisul geniu. E talent şi muncă şi muncă şi muncă şi muncă şi târâtul prin morgă – cu bătrânul profesor Dimitrie Gerota – pentru exactitatea muşchilor şi încăpăţânare şi foarte multă învăţătură şi iarăşi muncă, e asimilare şi uitare şi preluare şi detaşare, toate aduse împreună de talentul ăla cu care te naşti. Dar nici măcar asta nu e totul. Fiindcă ai nevoie, vrei, nu vrei, să ieşi din ceea ce ştii, să laşi în spate toate astea la un loc abia după ce ţi le-ai însuşit şi atunci, abia atunci să decizi.

Pentru el, Michelangelo era declinul în sculptură, începutul decadenţei, fiindcă a adus nemişcarea în artă, a privit viaţa în toată splendoarea ei şi a închis-o în cleştarul morţii. Da, pentru alţii era perfecţiunea, dar asta nu însemna că nu se poate mai mult de atât. Iar tehnică, ei bine, italianul avea tehnică şi mână, asta nu a contestat niciodată. Totuşi, Michelangelo, fie chiar în tehnică şi înmărmurire, poate fi depăşit şi el era convins că, dacă cineva s-ar strădui din răsputeri, ar putea până la urmă să întreacă dalta marelui italian. Să supună marmura până la dantelării şi mai delicate, ba chiar mişcătoare în bătaia vântului – dar, din păcate, nu în mişcare –, ba chiar aburii mărunţi şi translucizi pe care îi expiră statuia în frig, chiar şi ei pot fi prinşi în marmură, dar asta nu e geniu, e continuarea lucrărilor lui Michelangelo. E o natură moartă după o natură vie. Cine alege acest drum nu poate fi un artist deplin, ci doar un continuator, fie şi al unuia din marii artişti ai omenirii, fie şi al grecilor antici, superbii sculptori care au dat viaţă pietrei, nu înmărmurire muşchilor. Dar nu vrea asta, vrea altceva, mai profund, că până la urmă un continuator poate fi, într-un caz fericit, un simplu estet, nu un mare artist. Arta e mult mai adâncă decât un drum pe care să mergi, e mai degrabă unul pe care să te întorci. Dar să te întorci până unde şi la ce? Unde s-ar întoarce olteanul stabilit – la propriu – de dragul artei la Paris? Şi cu ochii întredeschişi, cu mâinile lipite de piatră sau de lemn, singur în atelier când proceda astfel, îşi repeta că arta e drum de întoarcere, de adâncire, de profunzime, nu apelând la sinecdocă, ci la esenţă, poate la esenţa de acum a unui obiect sau subiect concret, a unei domnişoare, poate la esenţa arhaică a subiectului prin definiţie.

În fine, e foarte probabil ca astfel de gânduri să-i fi trecut prin minte. Dar e la fel de probabil să se fi odihnit pur şi simplu cu mâinile pline de materie. Sau să alerge în tot acest răstimp, îmbrăcat în rochie, prin Slatina, cu o fată, Stela, spre amuzamentul tuturor, de unde se va înapoia la cârciuma lui Zamfirescu, om bun, primul patron care i-a permis lui, un mucos din Hobiţa, să-i pună condiţii, să-i spună că nu mai acceptă şorţul verde care să-l amestece din nou între băieţii de prăvălie, ci să-l lase în firea lui, cu mândria lui, Zamfirescu, care ofta privindu-l pe Costică, prea mândru să servească la mese, prea iute ca să-şi piardă timpul la mătură, Zamfirescu, oftând, cum fac bătrânii, şi spunându-şi mai mult în barbă: băiatul ăsta nu e bun de negoţ, alta-i menirea lui, fără să spună vreodată limpede dacă ştie el sau nu care-i menirea băiatului, doar răbdându-l şi aproape încurajându-l, dându-i timp şi lăzi şi lemn de joacă, să facă linguri şi cutiuţe, băiatul ăsta de la munte care i-a scos din minţi pe toţi cârciumarii din Craiova la care a lucrat şi care n-a stat mai mult de un an şi-o lună în vreun loc, dar totuşi locul ăla a fost la Zamfirescu şi acuma cum să-l certe, că doar la el se întoarce după ce pleacă să-şi încerce norocul prin alte părţi şi cine ştie ce va ieşi cândva din băiatul ăsta, cine ştie, Zamfirescu nu ştie, dar uite că îl rabdă şi încă zâmbeşte pe sub mustăţi când Costică intră la rămăşag cu un lăutar că va face o scripcă. Bine, fă, dar să aibă şi voce, iar Costică zice: Păi, nu oamenii au făcut-o pe a ta? Eu de ce să nu pot, nu-s om? Şi de aici drumul lui se schimbă.

Biserica Madona Dudu din Craiova nu îşi permitea cu uşurinţă să plătească burse pentru studenţii la arte. E drept că nu era bursa lui Brâncuşi de la biserică la fel de mare ca acelea înfiinţate în Mitropolia Ardealului de Şaguna, pe banii şi bunăvoinţa lui Emanuil Gojdu, care a trimis în marile capitale tineri ardeleni, pentru că, în timp ce Gojdu avea două cartiere în inima Budapestei, Madona Dudu era o parohie de oraş mic. O parohie cu multe nevoi. Însă pe vremea aia conta să pună o vorbă bună la consiliul eparhial un enoriaş care să se fi dovedit om de încredere, iar dacă se întâmpla să fie şi consilier judeţean, cu atât mai bine.

Grecescu-Perieru era şi enoriaş, şi consilier, dar şi uimit de mâinile lui Costică de la prăvălia lui Zamfirescu. Iar după ce a văzut cu ochii lui vioara făcută de băiat, s-a decis să-i întindă mâna şi s-a folosit de toată influenţa pe care o avea în Craiova ca să-l înscrie pe tânăr la Şcoala de Arte şi Meserii. Anul şcolar era deja în plină desfăşurare, iar Costică se afla într-o situaţie complicată, fiindcă din clasa a treia a tot fugit de acasă şi nu şi-a mai încheiat studiile. Nu avea nici foaie matricolă, nici vârsta potrivită. Era aproape bun de armată sau de însurătoare. Dar Grecescu-Perieru nu s-a dat bătut şi a cerut ca viitorul elev să fie supus unei probe practice. Şi s-a angajat să-i rezolve situaţia înainte de încheierea anului şcolar. Ceea ce a şi făcut.

Iar când a ajuns la Bucureşti, Grecescu-Perieru i-a obţinut bursa de la biserică şi Brâncuşi a ştiut în felul lui să o păstreze şi să le mulţumească. Nu pierdea banii aiurea şi nici nu avea cum, că oricum nu îi ajungeau, aşa că mai spăla vase pe la Braseria Oswald sau găsea câte ceva de lucru în altă parte. Dacă primea vreo menţiune onorifică sau vreo medalie pentru vreuna din sculpturile pe care le făcea în nopţile epuizante dintre spălatul vaselor şi mersul la cursuri, o fotografia şi o trimitea consiliului eparhial cu rugămintea de a-i mări bursa ori de a i-o prelungi pentru anul de studiu următor. Şi, alături de cerere şi mulţumiri, Costică menţiona de fiecare dată în scrisori, ca din întâmplare, cât de scumpe sunt cărţile, cât de costisitoare e capitala, fără să pomenească de zilele în care se oprea mai mult decât era cazul la celebrele terase din Bucureşti ca să mănânce şi să bea într-o seară venitul pe o săptămână. Şi domnii epitropi se înduplecau în faţa diplomelor şi a sculpturilor din fotografii şi îi mai promiteau un an, până la ultimul, când au zis gata, mai anul ăsta şi gata, biserica nu mai poate. Dar nici el nu voia mai mult de atât.

A plecat din München pe jos. Nu cu groază, dar poate deja prea obosit. Lăsase în urmă ţări, capitale, România. A străbătut ba cu căruţa, ba pe jos jumătate de Europă. Şi mai ales flămând şi nedormit, fiindcă prefera să călătorească noaptea, ca să păstreze zilele pentru vizite la muzee şi plimbări prin oraşe ori pentru o muncă plătită, când se putea, pe la vreo tâmplărie sau pe la vreun restaurant. Acum se bucura de pădurea bavareză a Fraţilor Grimm, cu muşchiul ei verde-smarald, cu ciuperci uriaşe crescute de umbră şi umezeală, cu fâneţe şi flori, cu poieni în care păşteau vaci grase, cu păsări care îl acompaniau în timp ce tânărul le cânta la fluier în pauze scurte şi dese. Crengile se îmbrăţişau deasupra lui, transformând lumina în păsări verzi străfulgerate de trunchiurile întunecate şi bătrâne. Dar în pădurea asta era mai înţelept să meargă ziua, iar noaptea să se urce în copaci, ca să nu rişte să dea nas în nas cu vreun lup. Pădurea e pădure, n-ai ce spune, îşi murmură el cu încântare, parcă şi când mergi te odihneşte.

E ceva ce omul duce cu sine de la primele imagini pe care le are în minte. Şi înţelege că poartă în el o lume, una pe jumătate strălucitoare şi nemaivăzută, pe jumătate adunată din vatra şi poienile Hobiţei. Undeva, cândva, se va rotunji şi se va revărsa lumea asta închisă înăuntrul lui, care îl tot mână şi-l tot mână, de când a împlinit doar 11 ani, dintr-un loc în altul şi care acum îl trage cu hotărâre spre Paris. Şi asta îl ajută să meargă mai departe. Lumea ce se rotunjeşte în el şi vrea să se rostogolească afară. O simte de multe ori. Chiar zilele trecute, când a dat de un stejar prăvălit într-o poiană şi s-a aşezat la ultima lui umbră, a simţit cum lumina ce se strecura până în cel mai întunecos loc prinde în ea ziua în care stejarul era doar un firicel plăpând de iarbă. Şi trecerea stejarului prin lume a ros în lumea rotundă dinăuntrul lui. Şi, cum stătea aşezat acolo, şi-a simţit rădăcinile proprii, parcă legat deodată de tot ce era în jur, de o nevăzută linie ce străbate totul şi a avut pentru o clipă presimţirea veşniciei, ori poate a legăturii invizibile dintre el şi pădurea aia din care făcea parte fiinţial. Atunci şi-a zis că la un moment dat va trebui să încerce să atingă cu mâna atemporalitatea asta ascunsă în lucruri. Una rotundă, deplină. Una pe care a mai simţit-o în copilărie, când statea cu orele urmărind cum staticul devine mişcare, deci viaţă, în apa mică şi iute a Jiului.

Merge deja de zile întregi, iar corpul său dă semne de epuizare. Oboseala muşcă din carnea tânără cu colonii de dinţi mărunţi şi, chiar dacă la o astfel de vârstă voinţa poate fi suficientă, e foarte important să nu apară un cui bătut în plus. Şi a stat în cumpănă lângă lacul Constanţa, unde şi-a vândut ceasul pe bani puţini, cât să-şi plătească transportul cu bacul, iar de acolo s-a dus spre Basel şi apoi a păşit în Franţa. Aproape că se credea pe Sena şi bucuria îl ajuta să ţină drumul întins, parcă ar fi cântat şi parcă ar fi jucat, dacă nu i-ar fi vâjâit capul de atâta oboseală.

În apropiere de Lunéville însă primeşte o lovitură bine aplicată, cuiul în plus, o ploaie rece care îi udă hainele şi îi pătrunde până în oase, chiar şi cu ziarele pe care cu mâinile îngheţate şi le vâră între stofa udă şi pielea febrilă. Încearcă să grăbească pasul ca să se încălzească şi prin faţa ochilor îi trec muzeele, oraşele, galeriile vizitate din Craiova până în München. Capitala Bavariei îi lăsase o brazdă adâncă în memorie şi, dacă banii tot mai puţini nu l-ar fi silit să o ia la pas spre Elveţia, ar mai fi stat câteva săptămâni acolo. Mai ales că arhitectura oraşului i se părea o sursă continuă de instruire. Münchenul, cu localnicii lui, i-a amintit de anii petrecuţi la Şcoala de Arte şi Meserii. Era locul perfect în care să stea o vreme şi să devină un bun meseriaş, un meseriaş de care sculptorul are nevoie, în stare să scoată din orice lemn sau piatră modelul ascuns acolo, să se transforme în meseriaşul ideal, pe model nemţesc, cu seriozitatea la care nu va renunţa niciodată. Dar, chiar şi aşa, drumul numai la Paris se putea sfârşi. Iar el nu voia să fie doar un meseriaş.

Deja îşi aude dinţii clănţănind, iar degetele îi înţepenesc. Îşi priveşte o clipă mâinile vineţii şi simte că privirea i se tulbură. Trebuie să-şi păstreze calmul şi să facă repede ceva, nu ajunge doar să grăbească pasul. Priveşte năuc în jur şi, scăpând un dă-o naibii printre dinţi, începe să-şi scoată hainele ude. Se gândeşte să le usuce, dar mişcările îi devin haotice. Am încurcat-o, îşi zice cu ciudă şi îşi smulge pantalonii. Ziarele sunt şi ele murate, iar pielea i s-a încreţit ca la bebeluşi. Ameţeala s-a transformat într-un vuiet care acum îi seceră vederea şi simţurile. Brâncuşi se lasă în genunchi, se ghemuieşte masându-şi pielea rece şi simte cum îşi pierde firul gândurilor, concentrarea. Din pricina ziarelor şi a febrei a auzit doar târziu zgomotul unor paşi. L-a cuprins o stare între râs, isterie şi furie când a înţeles că de el se apropia un grup de călugăriţe. A apucat hainele să se acopere, mormăind.

Dar mormăielile lui ar fi trebuit să fie o mare rugăciune de mulţumire. Călugăriţele îl zăresc pe tânărul jumătate ud, jumătate dezbrăcat, aproape mort, şi îl târăsc în curtea mănăstirii, unde, poftim, Doamne, au un spital. Sunt şi proteste la început, maicile de acolo se revoltă, că noi aici primim bolnavi, pe muribunzi îi ducem la capelă, dar doctorul se uită, îi ascultă plămânii şi-şi zice că, până la urmă, toate-s în voia Domnului şi, dacă tot e aici, de ce să nu se încerce un tratament pe vagabondul lui Dumnezeu, că uite, e totuşi tânăr.

Pneumonia e extrem de severă, viaţa lui atârnă între grija şi rugăciunile maicilor, a căror bunătate nici măcar nu are cu ce să o răsplătească, iar când îşi mai revine – maicile, surprinse, na că nu e vagabond! –, ia din curtea mănăstirii un lemn şi sculptează un crucifix. Nu, nu e vagabond, nici cerşetor, ba uite ce îndemânare de artist, dar nici bani nu are – îşi spun ele cu ochii pe lemnul sfânt, şi asta e plata pentru viaţa lui, iar maicile spun ce frumos şi el spune ce noroc şi doctorii adaugă: e bine, e mult mai bine, n-are decât să plece la Paris şi să devină celebru. Dar şi tânărul spune că bine, bine, dar nu ar trebui să mă mai duc pe jos, că ia uite cum era să scap ocazia de a descoperi drumul meu în lume şi să-l înfund într-o ploaie rece.

Să te laşi de fumat, îl avertizează la plecare doctorul. Dar Brâncuşi îl priveşte zâmbind doar cu un colţ de gură, nu trebe, că de aicea iau tren, şi le strecoară maicilor, pe lângă crucifix, un gălbior din cei câţiva primiţi la poştă pentru cei doi poli telegrafiaţi de Poiană, iar ele, nu strecurat, ci frumos, pe faţă, îi dăruiesc o icoană.

Bun, şi-am mai sărit un hotar, unul mare, după ce m-am înecat cu ţuică în pruncie, de mama, sărmana şi draga, mă prohodea deja, dar a venit doftoroaia de la noi din gospodărie ca să le deschidă ochii şi se vede bine treaba că mâna întinsă spre capul meu de undeva vie şi geaba are să-mi spună unul şi altul că aşa a fost întâmplare, dar ştiu şi eu că întâmplarea e una, deja la mine două şi cine ştie dacă n-or mai veni ele, tot aşa ca întâmplările, minunile celea care trebuie să te ţie pe drumul tău atunci când cu adevărat ai unul, că ia cum se vede că viaţa mea e numai minuni, până şi la şcoala din Craiova a zis hai numa’ după ce domnu’ Grecescu-Perieru s-a pus chezaş pentru mine şi ce era dacă Zamfirescu zicea nu şi şcoala zicea nu şi dacă bunul, ţine-l, Doamne, Grecescu nu vorbea la Biserică la Dud, cum era să mă duc eu doar cu banii de la spălătoria de vase în inima Bucureştilor, unde, nu-i vorbă, tot am dus eu şi multă foame, dar inimă, inimă, pune la inimă, Costică, şi hai de-om ţine drumul ş-om vedea cum toate cu greuţul vin, dar şi cu ajutor de sus, că altfel nu e chip de răzbit prin vitregie şi ţară străină.