© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6934-9

ISBN PDF: 978-973-46-6935-6

ISBN print: 978-973-46-6869-4

Copertă şi grafică de interior: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VERONICA D. NICULESCU este scriitor și traducător. A publicat trei volume de proză scurtă: Adeb, Orchestra portocalie şi Roşu, roşu, catifea; cărțile-pereche Simfonia animalieră și Hibernalia; Basmul Prințesei Repede-Repede și Cad castane din castani (în colaborare cu Emil Brumaru); și romanul Spre văi de jad și sălbăție. A tradus peste treizeci de volume din limba engleză, din opera lui Vladimir Nabokov, Samuel Beckett, Don DeLillo, Siri Hustvedt, Eowyn Ivey, Lydia Davis, Tracy Chevalier. Locuiește în București împreună cu soțul ei, o mulțime de flori adevărate și cîteva animale imaginare.

„Un vultur stă pe-un pisc cu un pix în plisc.“

Partea I

Capitolul 1

O introducere

Mi se pare că s-a întâmplat de curând, atât de curând încât îmi vine greu să-mi găsesc cuvintele și să spun toate astea ca pe-o poveste care a fost odată: povestea celei mai frumoase veri din viața mea. Vara cu Isidor.

Probabil că unii dintre voi au văzut la vremea respectivă o știre la televizor sau au citit un reportaj în vreun ziar. Ați văzut poza mea și a lui, ați ascultat întrebări și răspunsuri și poate aveți impresia că știți deja totul despre mine, despre noi, despre incredibila noastră aventură.

Ați auzit cum, aproape de fiecare dată, un reporter mă roagă să aleg un singur moment de neuitat, dintre cele petrecute de noi împreună. Și m-ați văzut ezitând. M-ați văzut tăcând sau înjghebând un răspuns cam vag. Mai mult, poate că uneori am dat un răspuns, iar alteori altul. Poate că odată am amintit de prima noastră întâlnire, alteori de prima noapte la mine acasă, de-o anumită dimineață în casa părăsită, de primul zbor sau chiar de despărțire.

N-am mințit niciodată.

Și totuși, am mințit de fiecare dată.

Fiindcă, deși toate acestea au fost extraordinar de importante, n-am vorbit deloc despre plimbările noastre pe Strada Pustnicului, n-am povestit niciodată de ziua când l-am văzut probând cerceii cu rubin, n-am scos la lumină pentru nimeni dimineața când Isidor a văzut pentru prima oară un răsărit, nici momentul când l-am regăsit în cel mai ciudat loc cu putință, după ce crezusem că l-am pierdut pentru totdeauna, și mi se părea că nu se poate să fie chiar el, cum stăteam cu aparatul de fotografiat în mână și priveam spre palatul scăldat în lumina apusului.

N-am vorbit despre frică, deși reporterii și-ar fi dorit să vorbesc despre frică.

N-am vorbit despre dor, deși reporterii abia așteptau să vorbesc despre dor.

Și cred că vreau să-mi amintesc acum și de frică, și de dor, vreau să-mi amintesc cum cea mai frumoasă vară din viața mea a fost și vara în care am simțit cu adevărat spaima și dorul de casă. Erau și ele acolo, la fel cum erau bucuria, încântarea, uimirea.

Nu e ușor să te pomenești deodată departe de casă, chiar dacă tu cu mâna ta ți-ai cumpărat biletul de tren și-ai plecat în lume, trăgând după tine o geantă albastră în care ascunzi un prieten neobișnuit. Și care, la rândul său, ascunde un vis.

Poate că de aceea încerc să spun acum povestea întreagă. Sau atât cât se poate țese punând cap la cap acele momente care se ivesc în amintire, pe neașteptate, când sunt acasă, când stau întinsă în pat și mă uit pe fereastră, la cer, printre două orhidee, sau când mă plimb cu bicicleta și trec pe lângă un câine care se sperie de mine exact în clipa în care și eu mă sperii de el, sau când îmi fac bagajele ca să plec în vacanță, sau când ajung într-un oraș unde n-am mai călcat niciodată.

Imagini și cuvinte îmi răsar în fața ochilor ca niște păpădii în iarba de aprilie. Țâșnesc pe tulpinile lor, se deschid rotunde și galbene la prima rază de soare, dar cât ai clipi se albesc, puful lor zboară luat de vânt, în urmă pare să nu mai rămână nimic.

Aș da orice să stau din nou față în față cu Isidor. Atunci n-ar mai fi vorba doar de imagini, de frânturi, de cioburi – de păpădii atât de fragile. Mă întristează să știu că, între o clipă amintită și alta, mi-a alunecat ceva nespus de frumos, un detaliu care-ar fi meritat păstrat. Dar clipa aceea, cea pe care-am uitat-o, cea pe care-am pierdut-o, a venit și s-a dus. Mai există ea undeva?

Unde?

Și cum o pot regăsi?

Îl și văd pe Isidor răspunzându-mi:

— Există!

Sunt sigură că Isidor știe și azi tot ceea ce eu am uitat. În cazul lui, timpul petrecut de noi împreună nu e doar câmp presărat cu păpădii care apar ici și colo. La el memoria este chiar iarba, cu pământul întreg de sub ea, un desiș care se întinde în lung și în lat, nesfârșit, cât o vacanță de vară.

În clipa asta, Isidor îmi apare în față acoperindu-și un ochi și privindu-mă țintă cu celălalt. Și face acea mișcare scurtă din cap, de scârțâie balansoarul sub el. Doar noi doi, din toată lumea, știm ce înseamnă asta.

— Ți-a intrat ceva în ochi? îl întreb, mimând mirarea.

Isidor insistă, întinzând gâtul spre mine, privindu-mă cu ochiul neacoperit, de parcă s-ar uita pe vizor.

Da, dacă ar trebui să aleg o singură clipă din timpul petrecut de noi împreună, atunci cred că ar fi chiar una dintre acestea, când Isidor își acoperă un ochi cu o aripă și mă privește insistent cu ochiul liber.

Suntem în balconul din turn, stăm în balansoare, luăm micul dejun. Pe măsuța dintre noi sunt ceștile cu lapte și o farfurie din porțelan dantelat, unde odihnesc firimiturile rămase de la croissantul mare din care-am ciugulit amândoi. Pe balustrada de lemn poposește câte o vrabie. Poftește la firimiturile de corn, dar nu îndrăznește să se apropie, deși noi stăm nemișcați. Cele mai multe păsări de pe aici n-au mai văzut niciodată așa ceva – mă refer, desigur, la Isidor, la dimensiunile lui nemaipomenite, la înfățișarea lui remarcabilă. Vrăbiile n-au cum să știe cât de pașnică sau agresivă e o asemenea ființă.

Nu vreau să prelungesc momentele astea și alung vrabie după vrabie. Isidor îmi face semn, cu o fluturare, să stau liniștită. Nu vreau să-l jignesc, dar nu mă pot abține. Cum se apropie o vrabie, cum o alung, cât pot eu de discret, ba lăsând să-mi scape un papuc pe podea, ba scuturându-mi părul ca din întâmplare, ba pledul verde cu care mi-am învelit picioarele.

Diminețile sunt răcoroase. Soarele luminează tot mai mult coasta verde și abruptă din fața ochilor noștri, hașurată de trunchiurile copacilor înalți, unde au început să apară pete de-un galben aprins, deși toamna pare încă departe. O ceață fină strânge vârfurile munților, ca un cordon.

— Ce-o să faci tu iarna aici?

Întrebarea mi-a scăpat aproape fără să vreau. Am rostit-o de o mie de ori în gând înainte, dar abia acum cu voce tare.

Isidor apucă ceașca și soarbe gălăgios, privind către întinderea verde, de parcă n-ar mai fi nevoie de cuvinte: acolo se află toate răspunsurile.

Îmi fac griji degeaba?

Apoi se întoarce spre mine și spune, ca și cum și-ar continua un gând:

— Dar vor fi mereu case splendide și scumpe scoase la vânzare în Sinaia. Nu-i așa?

Își acoperă ochiul stâng, privindu-mă țintă cu dreptul.

Vrea să mă facă să râd. Și râd. Dar câtă tristețe s-a cuibărit în mine!

Acesta e momentul pe care mi-l amintesc cel mai des. De parcă ar fi fost ultima noastră dimineață împreună.

Îmi dau seama că acest început al poveștii este de fapt un sfârșit.

Și-atunci, care e începutul?

Capitolul 2

La început a fost o ştire

Au înflorit magnoliile albe de sub ferestre. Deși stăm la etajul șapte, le văd foarte bine. Sunt doi copaci. Mama spune că unul este mai tânăr și altul mai bătrân. De aceea nu înfloresc chiar deodată, nici chiar la fel de mult. Întâi pornește cel din dreapta, iar celălalt abia se dezmorțește după iarnă. Iar când magnoliile celui dintâi sunt trecute, cel de-al doilea e-n floare. Oricum, toată povestea asta nu durează decât trei, patru zile, așa că stau cu coatele proptite pe pervaz și mă uit. Fac fotografii cu telefonul.

Am treisprezece ani și, din câte mi-am dat seama până acum, sunt pasionată de fotografii și de plante.

Anul trecut, tata mi-a cumpărat un aparat de fotografiat Fuji, cu care pot mări și de zece ori o petală de magnolie – adică să mă apropii de ea mai mult decât dacă aș locui la etajul trei. Cu toate astea, acum fac poze cu telefonul. Mă cam feresc de tata, el spune că fotografiile făcute cu telefonul nu-s fotografii. Dar mie îmi place că imaginile astea au baza mult mai lungă decât dacă pozez cu aparatul. Iar acum am nevoie de lungimea asta, ca să prind în cadru ambii copaci, cu tot cu fâșia de pământ înverzită de sub coroanele lor. Așa că mă aplec pe fereastră și privesc pe ecranul de cinci inchi și jumătate copacii, unul tânăr și altul bătrân, unul înflorit ca vălul unei mirese, celălalt cu florile deja îngălbenite.

Și deodată îmi dă prin minte că, de fapt, copacul cu florile trecute nu e neapărat cel mai bătrân dintre cei doi. Poate că, dimpotrivă, copacul tânăr înflorește mai repede. Dar mama trebuie să știe când au fost plantate magnoliile. Numai că să pun întrebarea acum ar însemna să las pervazul, să las fotografiile, să ies din camera mea. Și asta nu vreau. Mi-e bine aici.

Pe cablul care traversează în diagonală curtea interioară, cântă o mierlă. Un mierloi. E negru, cu cioc portocaliu, deci este băiat. Fetițele sunt pământii.

Care o fi, de fapt, copacul cel mai bătrân?

Nici măcar nu mai fac fotografii. Mă uit cum se opintește mierla în piciorușele galbene la fiecare tril. Penele păsării par scăldate în flăcări. Soarele a coborât spre apus, încă puțin și se va ascunde după acoperișuri. Cred că trebuie să fie îngrozitor să locuiești mai jos de etajul patru. Să nu vezi apusul, păsările, lumina diferită din fiecare seară.

Da, dar cine știe cum se văd de acolo magnoliile…

Însă, indiferent la ce etaj locuiești, bănuiesc că la fel te strigă mama la masă la șapte, când încep știrile.

— Serena!

Și dacă nu răspunzi din prima, poți să fii sigură că a doua oară te strigă de două ori.

— Serena! Hai odată, Serena!

Așa că închizi fereastra, pui telefonul pe birou.

— Și spală-te pe mâini înainte să vii.

Iar tu sigur că te duci la baie, să te speli pe mâini, fiindcă:

— Pe tastatura computerului și pe telefon sunt cele mai multe bacterii din toată casa.

Parcă am mai auzit asta undeva, precum și urmarea:

— Mai multe chiar și decât pe colacul toaletei!

Așadar, mă supun.

Mama, tata și eu. Stăm cu toții la masa din sufragerie și luăm cina, în timp ce ne uităm la știri. Eu, de fapt, nu prea mă uit. Mă uit oriunde, în jur. Din fericire, am pierdut începutul. La știri, dacă e să îmi placă ceva, îmi place finalul. Însă, de cele mai multe ori, am văzut deja de câteva zile pe internet știrea aceea drăguță, cu puiul de babuin alăptat de o cățelușă, sau cu foca pupăcioasă de pe vreun țărm îndepărtat, sau cu căprioara care doarme în pat cu o pisică persană, știrea aceea de la sfârșit, pe care ei o dau ca noutate și la care mama și tata râd privind cu un ochi la televizor și cu altul la mine.

Altfel, discuția dintre ei se derulează cam așa, ca acum:

— Ce brânză e asta?

— De la Piața Gemeni.

— Bine, bine, clar că de-acolo, dar e de capră sau de…

— De capră.

— Bine. Dar cam sărată.

— Asta e. Știi că nu gust în piață, sunt murdar pe mâini.

— Puteai să întrebi.

— Lasă, că întrebi tu data viitoare. Ia și ceapă verde, Serena.

Peste fluxul știrilor de seară mai curge și-un alt flux, cu povești despre antioxidanți, vitamine și minerale, povești care se schimbă în funcție de anotimp și revin anul următor, aproape neschimbate. În curând, vom vorbi despre urzici și spanac. Nu-mi vine să strecor întrebarea despre magnolii. S-ar putea ca răspunsul să fie prea lung. Poate mâine.

Dar iată că astăzi știrea cu animalele se dă mai devreme. Nu mai e furată de pe internet. E de la noi. Pare și proaspătă. E singura știre la care tăcem cu toții. Tata a rămas cu o ceapă verde în mână. Mama se joacă în farfurie cu un cuțitaș de brânză.

Ascultăm reportajul despre singurul cimpanzeu de la grădina zoologică din Băneasa. Vedem imagini. Oftăm. Zâmbim. Iarăși oftăm. Știu bine locul ăsta, mergem acolo de două, trei ori pe an. În treisprezece ani de viață, asta înseamnă ceva. Și știu animalul despre care se vorbește la televizor. Un cimpanzeu cu barba albă. Habar n-am avut că îl chema Thor.

Cimpanzeul Thor a murit la 43 de ani

Thor, singurul cimpanzeu de la Grădina zoologică din Băneasa, a murit la vârsta de 43 de ani, echivalentul a 100 de ani omenești.

Cimpanzeul s-a stins după masa de prânz, cel mai probabil în urma unui atac de cord. După prelevarea de probe și expertiza medico-legală, trupul lui Thor va deveni material de studiu pentru veterinari.

Cimpanzeul Thor s-a născut în captivitate și a devenit vedetă la Zoo Băneasa, existând și o legendă conform căreia maimuța îi recunoștea pe unii vizitatori care reveneau după 20 de ani, cu copiii.

Cimpanzeul a murit în urmă cu o lună, iar acum cel mai bătrân locatar de la Zoo Băneasa a devenit un condor.

Pe condor nu l-au arătat.

Dar eu îl știu foarte bine. E o pasăre mută. Stă pe-un munte în miniatură, construit din bolovani, și se joacă cu un băț.

Mută și eu, mă retrag în camera mea, de unde n-o să mai ies toată seara.

Mama și tata au hotărât, zâmbind visători în timp ce strângeau farfuriile, că duminică mergem la zoo. Spală vasele. Vorbesc despre mâncare și bani. Din când în când râd. Uneori e de parcă au o sectă a lor. O sectă a adulților.

Descarc fotografiile. Sting calculatorul. Îmi fac patul, încerc să citesc dintr-o carte. Dar rămân cu privirea pierdută între rânduri.

De ce-au dat știrea abia după o lună?

Cum de n-am știut că pe cimpanzeu îl cheamă Thor?

În camera mea, proptită în perne, cu muzică în căștile albe, întrebările curg.

Și oare toate animalele de la zoo au nume?

Are și condorul un nume?

Ce înseamnă „cel mai bătrân“?

Câți ani are condorul, mai exact?

Câți ani mai are de trăit?

și

Cum e să trăiești toată viața într-o cușcă?

Târziu, când încerc să adorm, umbrele copacilor, proiectate pe pereții camerei mele grație felinarelor din curtea interioară, seamănă cu niște gratii plutitoare. Se leagănă, se curbează, se intersectează, se strâng și se depărtează, iar când spațiul dintre două mănunchiuri de crengi se lărgește suficient, mă strecor pe acolo și alunec în somn.