© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4566-4

ISBN PDF: 978-973-46-4567-1

ISBN print: 978-973-46-4433-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Calea Victoriei, Bucureşti, clădirea Capşa

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VLAICU BÂRNA (1913-1999), poet şi prozator, a debutat la Viaţa literară şi la Azi în 1934, iar în volum în 1936, cu placheta Coloane albe. A urmat Facultatea de Litere a Universităţii Bucureşti şi a cunoscut îndeaproape majoritatea numelor mari ale culturii interbelice autohtone, lucrînd în numeroase redacţii de reviste şi ziare prestigioase din epocă şi frecventînd cenaclul „Sburătorul” al lui E. Lovinescu. Între volumele publicate se numără Turnuri (poezie, 1945), Romanul Caterinei Varga (roman istoric, 1960), Ceas de umbră (poezie, 1966), Poligonul de tir (poezie, 1984), Monotonia metronomului (poezie, 1985).

Memorialistică savuroasă
şi instructivă¹

Ajuns la vârsta senectuţii, poetul Vlaicu Bârna (născut în 1913 într-un sat din Apuseni) a socotit – înţelept – că a sosit vremea amintirilor. O zicală hazlie ne încredinţează că îşi scriu memoriile de obicei cei ce nu mai au memorie. Zicala nu se verifică aici, memorialistul având, dimpotrivă, o memorie prodigioasă, reînviind, în paginile cărţii recent publicate, o lume şi o epocă literară. Sigur că autorul e poet prin structură, debutând, încă în 1936, cu placheta Coloane albe (dintre multele sale volume aş aminti pe cel din 1945, Turnuri). Dar lirismul e bine controlat în aceste amintiri fericit intitulate Între Capşa şi Corso, atestând deprinderea în ale prozei, verificată şi prin cele ale sale două romane istorice din 1961 şi 1962. De altfel, memorialistica e, prin natura ei, elegiacă şi profund subiectivă, încât poezia şi proza de evocare ale autorului fac casă bună într-o carte de amintiri, s-o spun dintru început, remarcabilă. E drept, autorul a debutat, cu versuri, la revista Viaţa literară şi, mai ales, la Azi (1934), o publicaţie pentru tânăra generaţie de scriitori de pe atunci (întemeiată şi condusă de Zaharia Stancu). Dar, de prin 1933, pe când era încă student, prin câte redacţii n-a lucrat poetul pentru a se întreţine? Prin foarte multe, inclusiv pe la Calendarul, ziarul lui Nichifor Crainic (dispărut – prin suspendare – la sfârşitul lui 1933), deşi n-a avut nimic comun cu ideologia-i xenofob-retrogradă. Dar pentru robota de corectură nu era nevoie de împărtăşirea convingerilor, dl Vlaicu Bârna fiind, din juneţe, un democrat, respingând, cu oroare, diferitele ipostaze ale legionarismului şi ale cuzismului militante. Aşa se şi explică frecventarea cenaclului lovinescian (Sburătorul) şi chiar colaborarea cu Zaharia Stancu la Azi, unde autorul memoriilor de astăzi a fost chiar secretar de redacţie, singurul angajat al publicaţiei, pentru apariţia căreia se colectaseră fonduri. În carte, evocându-se lumea scriitoricească de altădată, cu obiceiurile de atunci, se acordă, firesc, confortabil spaţiu cafenelelor de altădată. Pilduitor e, aici, faptul că tinerii condeieri de prin 1933-1934 nu îndrăzneau să-si poarte conversaţiile de-a dreptul în aceste ilustre cafenele. Locul lor de întâlnire şi de punere la cale a treburilor lor de debutanţi era pe strada Edgar Quinet, lângă geamurile cofetăriei Capşa, pe la prânz sau seara. Şi acolo se adunau Eugen Ionescu, Jebeleanu, Emil Botta, Ieronim Serbu, Virgil Carianopol, Paul Daniel, Pericle Martinescu, Dan Petrasincu, Mihail Ilovici şi încă alţii azi intraţi în uitare. Unii dintre ei aveau slujbe, alţii trăgeau mâţa de coadă, Jebeleanu (cu două slujbe, dintre care una de crainic pentru reclama unor produse comerciale) fiind un fel de mecena al grupului. De-abia mai târziu au îndrăznit să intre în cafenelele vestite pentru lumea scrisului, aranjând, în ele, la un şvarţ, treburile revistelor lor tinereşti, cu apariţie hurducată şi pe apucate. Dar dacă aveau noroc (ca Eugen Ionescu, care scria la Facla lui Vinea recenzii critice, sau chiar ca autorul nostru care, ajuns corector la Viaţa literară a lui I. Valerian, putea publica acolo câte o poezie) parveneau să publice în câte o revistă mai ştiută. Altfel, aşteptau neliniştiţi, privind cu respect şi tânjitor către scriitorii cu nume câştigat.

Pentru fixarea ambianţei timpului, când scriitorii se întâlneau, de regulă, la cafenea, autorul are grijă să amintească aici ce era şvarţul, pe care atâta îl consumau scriitorii şi ziariştii. Ar fi fost nu cafeaua clasică de azi, ci un preparat de cafea importat din Europa Centrală, de la nemţi şi austrieci. Era o cafea neagră (fără lapte) curăţată de zaţ prin strecurare. Se prepara, în cantitate mare, o dată pe zi, dimineaţa, într-un vas de zece-cincisprezece litri, în care se puneau cafea măcinată mare (ca la filtru) şi – cine ar crede? – cicoare în cantitate egală. Strecurată de zaţ, reîncălzită, era servită în cupe de metal, cu zahărul cubic alături şi, obligatoriu, paharul cu apă rece. Cel mai bun şvarţ, mersese buhul, se servea nu la Capşa (unde, atunci, se introdusese şi cafeaua filtru, pe care am mai apucat-o şi eu), ci la cafeneaua Corso, ţinută de un papa Finkelstein (avea şi restaurant), frecventată de Eftimiu, Vinea, Cocea, Vianu, Al. Rosetti. Dar şi de foarte tânărul Emil Cioran. Acesta, încă din studenţie şi, apoi, după absolvire, locuia la hotelul Stănescu din apropiere, toată ziua citea la Biblioteca Fundaţiei, iar seara adăsta la Corso, care se afla undeva printre clădirile situate peste drum de Palatul Regal, între Ateneu şi Biblioteca Fundaţiilor, dărâmate, pentru amenajarea Pieţei Palatului, spre sfârşitul anilor treizeci. Cioran se instala în sala de jos, la o masă anume rezervată presei, actorilor şi scriitorilor sau, de cele mai multe ori, la masa ardelenilor (era, acolo, la Corso, şi o astfel de masă rezervată). Acolo, la masa ardelenilor, se afla inevitabilul Crăciunel, de care Cioran îşi amintea nostalgic şi la Paris, ca de un personaj enigmatic şi înţelept. Acolo mai veneau şi prietenii săi Petre Ţuţea şi Bucur Ţincu, cel dintâi (asimilat ardelean pentru studiile sale la Cluj) întreţinând atmosfera cu interminabilele rostiri, pline de teorii îndrăzneţ înţelepte (era, atunci, marxist, semnând, ca în revista Stânga, P. Boteanu), punctate, deseori, de un râs homeric. Aici îşi petrecea serile, până târziu după miezul nopţii, Cioran, adesea râzând exuberant, când se istoriseau anecdote despre ţăranii ardeleni. Fireşte că în cartea dlui Vlaicu Bârna defilează, cu silueta lor inconfundabilă, mari personalităţi scriitoriceşti, artistice şi gazetăreşti. Într-un loc, pe la începutul cărţii, întâlnim figura lui Tonitza, căruia îi plăcea vinul, stând, câteodată (ca în episodul evocat aici), în restaurante câte 24 de ore într-o zi, cu aceeaşi mască melancolică şi dezabuzată, pentru ca altă dată să nu părăsească atelierul cu săptămânile, ducând un trai de călugăr. „După atari perioade de muncă, urma însă câte o evadare de acest fel şi cel puţin o zi şi o noapte, la rând, el vizita vadurile unde cunoscătorii găseau totdeauna un vin pe cinste.” E, apoi, prezent aici, cu tot misterul personalităţii lui, Ion Vinea, bărbat frumos, cu mare succes la femei, care publicase câteva cărţi şi conducea cotidianul Facla, scoţând înainte revista avangardistă Contimporanul. Facla, în cele patru pagini ale sale, era un ziar democratic, acordând mult spaţiu literaturii şi artelor. Acolo lucra, ca factotum, N. Carandino, care pe lângă cronica teatrală semna şi editoriale. Şi asta pentru că zile întregi Vinea, acaparat de amorurile sale, era de negăsit. Când un eveniment politic mai deosebit reclama semnătura directorului sub editorial, dacă Vinea nu era de găsit, atunci N. Carandino (mi-a povestit-o nu o dată) îl redacta el sau altcineva, semnându-l pe Vinea. Dar pentru ţinuta democrată a ziarului, redacţia a fost, prin 1936 sau 1937, „vizitată” de legionari, însângerând redactorii, chiar şi pe director, care s-a întâmplat să fie atunci acolo. Atmosfera nu mai era relaxată şi veselă, deşi calamburgiul redacţiei, Oscar Lemnaru, îşi continua viţurile. Lui, printre altele, i se datorează calamburul despre Noica „El nu e ca noi. E Noi-ca”. Şi tot lui, aflu acum (eu crezusem că e calamburul lui Cioculescu, şi el imbatabil în acest gen, care mi l-a povestit prin anii şaptezeci), i se datoreşte observaţia tot de natură calamburească lansată la apariţia Spaţiului Mioritic al lui Blaga: „Nu se poate! E greşit. Corect este Spaţiul Mior-Iţic, pentru că vine de la Mioriţa, nu-i aşa?”. Şi tot lui Lemnaru i se datoreşte calamburul către Mircea Eliade: „Mircea Eliade ne-a hindus în eroare cu sanscrita lui”. În sfârşit, cel născut dintr-o altercaţie cu Puiu Iancovescu: „Te împuşc, mă! Crezi că eu sunt un franc?”. Dramatic e capitolul despre ultimele două decenii ale lui Vinea, umilit şi prigonit, fără drept de semnătură („vina ar fi fost faptul că în anii războiului, spre sfârşit, a girat un ziar, filială a Curentului lui Pamfil Şeicaru, scriind acolo şi editoriale”), răpus de un cancer, apucând să-şi vadă, cu două zile înainte de a închide ochii, volumul de versuri Ora fântânilor. Sunt adevărate toate aceste tragedii. Dar întârzierea apariţiei plachetei fundamentale de versuri şi a celor două romane (publicate postum) se datoreşte şi delăsării scriitorului, care a tot întârziat, vreo două decenii, să le publice atunci când le-a scris. Izbutit e şi portretul lui Camil Petrescu, creionat, cu dragoste şi preţuire, din amintiri trăite. Omul care se tot plângea că e muritor de foame lua, zilnic, micul dejun la Capşa (cornuri, ouă moi la pahar, cuburi de unt, cafea cu lapte), apoi şvarţul, după ce citea gazetele zilei, extrăgând, de acolo, ce găsea mai relevant. Prânzul îl lua tot la restaurant (de obicei Capşa), necazul fiind că nu avea bani să ia şi cina tot acolo. Avea, îl descrie autorul nostru, un cap frumos, cu o expresie ingenuă de copil, puţin la trup, dar cu mişcări necontenit nervoase şi iuţi şi atins de surditate ca invalid de război. În 1934, când l-a cunoscut mai îndeaproape memorialistul, publicase marile sale piese de teatru, volumul de versuri, cele două celebre romane şi altele. În acelaşi an ajunge redactor la nou-înfiinţata Revista Fundaţiilor Regale, unde îi publică două poezii şi memorialistului. Era unanim stimat, dar, cunoscându-i-se orgoliul nemăsurat, prieteni şi adversari îi făceau multe farse, care îi înveninau viaţa, dramaturgul şi prozatorul neavând pic de umor, nutrind despre sine cea mai înaltă opinie, socotindu-se înalt specialist în toate, inclusiv în finanţe şi strategie militară. Farselor care i se făceau – unele savuroase şi bine puse, aici, în pagină – le cădea victimă tocmai datorită orgoliului maladiv. De reţinut sunt şi modul cum actriţa Eugenia Marian l-a cucerit ca soţ, concepând, cu el, doi băieţi, ca şi, mai târziu, felul cum a scris eşuatul roman Un om între oameni. Cu conturul şi farmecul ştiute apare şi silueta lui Ion Barbu, despre care se povestesc frumoase amintiri. Pilduitor este şi portretul lui Lovinescu şi atmosfera, ştiută, a cenaclului său – ca şi cel al lui Ionel Teodoreanu (care, aflu acum, l-a salvat, ascunzându-l la loc sigur, pe Sadoveanu în vremea domniei legionare) cu avatarurile sale din ultimii ani, rămas fără marile procese şi nemaifiind lăsat să publice. Bine surprinse sunt personalităţile unor H. Bonciu, Ştefan Antim, Cezar Petrescu, Al. Rosetti, Vladimir Streinu, Vasile Voiculescu şi încă mulţi alţii.

Cartea dlui Vlaicu Bârna, Între Capşa şi Corso, merită citită ca un bun, fermecător op de memorialistică. E şi savuros, şi un bogat (ca să spun aşa) instrument de informaţie în ale istoriei literare.

Z. Ornea

1. România literară, nr. 11/1999.

Notă asupra ediţiei

Volumul de faţă reuneşte două cărţi distincte, din care una în cea mai mare parte inedită. Prima este Între Capşa şi Corso, volum de memorialistică publicat pentru prima oară în 1998 – în timpul vieţii autorului şi sub atenta lui priveghere –, apoi reeditat în 2005; în ediţia de faţă este reprodus integral textul acestei scrieri care şi-a dobândit deja notorietatea în rândul publicului. I se adaugă una – întru câtva asemănătoare, „înrudită” cu cealaltă, pe care, aşa-zicând, o „continuă” sau o completează – pe care autorul o finalizase în vederea publicării şi care vede acum pentru prima oară lumina tiparului. După decesul lui Vlaicu Bârna, în arhiva familiei s-a păstrat – pregătit cu grijă în vederea editării, cu titlul şi sumarul stabilite de autor – volumul de evocări cu substrat memorialistic Figuri din Parnasul interbelic. Câteva dintre textele componente au fost publicate, între 1999 şi 2001, în periodice, însă celelalte – marea majoritate – au rămas inedite până azi. Volumul Figuri din Parnasul interbelic este publicat în integralitatea lui, în această ediţie, ca addenda la Între Capşa şi Corso.

Nicolae Bârna

Cafeneaua literară

Cafeneaua bucureşteană – istorie şi legendă. De la Strobel şi Imperial la Terasa Otetelişanu. Capşa, ultima cafenea literară. Şvarţul, blazon al breslei, un produs de origine europeană. Capşa – dramatis personae şi amintirea unei epigrame care o defineşte

Oamenii care treceau la acea oră de prânz pe Calea Victoriei au auzit vociferări, zgomot de mese răsturnate şi pahare sparte, iar în uşa larg deschisă a localului numit Terasa Otetelişanu a apărut, grăbit şi roşu la faţă, un domn scund, într-un costum de lustrin negru, care, la întrebarea pusă de un curios oprit pe trotuar, a răspuns din mers, graseind cu o anume emfază: „Se bat scrrriitorrii…”. De fapt, el încasase cu câteva clipe înainte două palme de la poetul George Gregorian şi o luase din loc cât putuse de repede. Scena se întâmplase prin anii douăzeci, iar pe acel loc, mai târziu, s-a zidit Palatul Telefoanelor. Omul elegant cu haine de lustrin era faimosul Alexandru Bogdan-Piteşti, moşier, om de afaceri, colecţionar de artă şi gazdă a unui salon literar prin care au trecut Arghezi, Mateiu Caragiale, Adrian Maniu, Ion Vinea, Tudor Vianu şi alţii… Am auzit această întâmplare mult mai târziu, la cafeneaua Capşa, povestită de Al. Cazaban, de faţă fiind însuşi poetul agresor, care zâmbea pe sub mustaţă, uşor jenat ca de o năzdrăvănie a tinereţii, de care uitase. Aşa am aflat că Terasa Otetelişanu fusese cafeneaua scriitorilor şi artiştilor, din 1900 până la demolarea ei, în 1931, când întreaga clientelă a localului s-a mutat peste drum, la cafeneaua Capşa.

Revoluţia de la 1848 îngropase lumea anterielor şi işlicelor. Unirea Principatelor, domnia lui Cuza şi apoi intrarea în ţară a domnitorului Carol I de Hohenzollern deschiseseră noi orizonturi oraşului de pe Dâmboviţa. Bucureştii se primeneau. Se înmulţiseră şcolile, teatrele, sălile de concerte, strada era colorată de uniformele ofiţerilor. Generaţiile de bonjurişti şi urmaşii lor introduseseră îmbrăcămintea europeană, pălăria şi bastonul, gheata de piele fină şi ceremonioasele mănuşi. Hanurile vechi erau în ruină, în locul lor apăruseră hotelul şi restaurantul. Le-a urmat cafeneaua, care s-a instalat cu adevărat în ultimele trei decenii ale veacului trecut. Cafeneaua Strobel din Lipscani sau La Brenner de pe strada Stavropoleos au rezonanţă germană şi patronii lor aduceau cu ei, desigur, o experienţă dobândită în oraşele Europei Centrale, la Viena şi Berlin. La Cafeneaua Fieschi, în Şelari, era instalat un biliard, şi alte asemenea localuri mai sunt pomenite de textele vremii în Piaţa Amzei, la Hotel Bulevard sau la Hôtel de France din Calea Victoriei, vis-à-vis de biserica Zlătari. Tot pe Calea Victoriei a făcut vad o vreme, pentru oamenii presei şi ai teatrului, cafeneaua Fialkovski. Cea dintâi cafenea literară de faimă a fost însă Kübler, deschisă la parterul Hotelului Imperial pe o mică stradă paralelă cu Ştirbei Vodă, care dădea în Calea Victoriei. Mai târziu, s-a numit Cafeneaua Imperial şi ea a fost frecventată de Eminescu şi Caragiale, de Slavici, Coşbuc şi de Vlahuţă, de Gârleanu şi Şt.O. Iosif, de Lovinescu şi Eftimiu. În toamna anului 1932, când am venit în Bucureşti, clădirea Hotelului Imperial mai exista, şi în spaţiul cafenelei de odinioară funcţiona atunci un magazin de manufactură – camelotă. Se mai afla încă în picioare şi vechiul Hotel Metropol de pe Calea Victoriei 104, în care am locuit timp de o săptămână, dar cafeneaua High-Life de sub aripa lui, care-i adăpostise o vreme şi pe Macedonski şi pe tinerii săi emuli, devenise de mult o amintire. Oamenii literelor s-au grupat apoi în jurul meselor de la Terasa Otetelişanu unde, într-o odaie vecină, se afla o pianolă mecanică, pusă uneori în funcţiune. Făcea parte din insolitele invenţii ale epocii. Marele Caragiale pomenea undeva de un „antreprenor de aristoane”, şi Valurile Dunării a lui Ivanovici e o muzică emblematică pentru Bucureştii începutului de veac, pe care fiul său Mateiu o consemnează în primele pagini din Craii de Curtea-Veche şi îi aduce elogii în însemnările din jurnal.

Cafeneaua Capşa exista şi înainte de dispariţia Terasei, dar de la demolarea acesteia scriitorii şi ziariştii şi-au mutat locul de întâlnire aici. Înainte, întreprinderea fraţilor Capşa, modelată după tipare occidentale, cu bucătari, cofetari şi directori de sală aduşi din Franţa, unde unul dintre asociaţi se instruise personal în această direcţie, era rezervată exclusiv străinilor, marilor proprietari şi faunei guvernamentale. Lângă hotel, restaurant şi cofetărie, cafeneaua Capşa era, până atunci, locul ştiut unde „boierii” îşi luau aperitivul. Intrarea în local a unui necunoscut ar fi fost privită lung şi cu mirare altădată, dar iată că dărâmarea Terasei a avut efectul unei revoluţii, ducând la democratizarea acestui spaţiu rezervat. Boema bucureşteană stătea acum cot la cot, la mese alăturate, cu edecurile unor clase care nu-şi mai puteau apăra poziţiile nici măcar în localurile publice cu o anumită tradiţie.

În lungul pereţilor cafenelei Capşa se aflau canapele pluşate, în faţa lor mese de lemn de fag lustruit, iar pe cealaltă parte scaune. Pe mese, scrumiere adânci, dreptunghiulare, din tablă de alamă. Consumaţia de bază era şvarţul, preparat de origine germană, servit în vechile localuri şi a cărui vogă a ţinut până la cel de-al doilea război mondial. Era consumaţia cea mai ieftină, cea mai accesibilă pungilor boemei literare, dar ea reprezenta blazonul breslei şi, în acelaşi timp, consemnul ei democratic, pentru că şvarţ consumau şi maeştrii când descindeau aici. Se mai serveau cafea turcească şi filtru, cafea cu lapte şi capuţiner. După orele 11 dimineaţa se puteau comanda pateuri calde şi lângă ele un şpriţ sau o ţuică, deşi amatorii de aperitive găseau o gamă mai largă la localurile de profil din apropiere, Mercur, Dragomir şi Tripcovici.

Bucureştenii cunoscuseră cafeaua înaintea Parisului şi Europei Centrale, turceasca gingirlie cu caimac, fiartă la ibricul îngropat în nisip, fiind intrată în datina caselor boiereşti şi mai apoi în folosinţa lumii de rând. Dar şvarţul ne-a venit de aiurea. E uşor de dedus, din sonoritatea cuvântului, că el e de origine germană.

Ion Ghica în Scrisori şi Dinu Nicodin în Revoluţia vorbesc de nemţii cu coadă (citeşte perucă), ocupanţi ai Bucureştilor la 1789 sub comanda ducelui Francisc Josias de Saxa-Coburg, feldmareşalul austriac. Dar pe acel timp, Europa număra abia o sută de ani de când luase act de licoarea neagră, pe care un italian iscusit începuse s-o ofere parizienilor din cartierul Saint-Germain-des-Prés. Ea s-a instalat apoi repede în circuitul metropolelor europene până la Sankt Petersburg şi ne apare evident faptul că şvarţul vine de la germanul Schwarz-Kaffee, direct din cafenelele Vienei imperiale şi ale Berlinului, din a doua jumătate a veacului trecut. Despre şvarţ pomeneşte Caragiale (urechea lui electronică de mare amator de muzică l-a înregistrat jvarţ), Slavici, Vlahuţă, Duiliu Zamfirescu, Rebreanu şi Cezar Petrescu consemnându-l şi ei.

„Ne vedem la un şvarţ la Capşa” devenise o formulă rituală când era vorba de fixarea unei întâlniri între scriitori şi prietenii lor.

Epoca de glorie a cafenelei Capşa a fost deceniul patru, până în toamna anului 1939, când, operându-se o renovare a localului, spaţiul cafenelei s-a adăugat restaurantului, uşa de la intrare de la colţul clădirii fiind transformată în fereastră. Iar clientela cafenelei s-a mutat, parte la măsuţele rotunde de marmură roz ale cofetăriei de care n-o despărţea decât un perete, parte peste drum, la Café de la Paix. Câteva generaţii s-au întâlnit aici în această perioadă, cei mai vechi fiind D. Karnabatt, Al. Stamatiad, Al. Obedenaru, Al. Cazaban, M. Sorbul, Carol Ardeleanu, Sărmanul Klopstock, Corneliu Moldovanu, Caton Theodorian, Victor Eftimiu, Minulescu, C. Banu. Urma generaţia lui Adrian Maniu, N. Davidescu, Ion Vinea, Ion Barbu, Ion Pillat, I. Peltz, D.N. Teodorescu, apoi cea a lui G.M. Zamfirescu, Şerban Cioculescu şi Vladimir Streinu, cu Zaharia Stancu şi Mircea Damian şi mai tinerii Anton Holban şi Romulus Dianu, Sergiu Dan şi Rada Boureanu etc. Din lumea artiştilor plastici familiari aici erau: Medrea, Iser, Han, Theodorescu-Sion, Steriade. Pe Sadoveanu, Arghezi, Rebreanu, Lovinescu, Cezar Petrescu nu i-am văzut niciodată la cafeneaua Capşa. Câte un scurt popas făceau, uneori, în acest loc, ieşenii Topîrceanu, Ionel Teodoreanu şi Mihai Codreanu, câmpulungeanul Moşandrei ori craioveanul Făgeţel. Odată, cineva mi l-a arătat pe clujeanul Bogdan-Duică, un bătrânel rotofei, în hainele lui negre, cu o impecabilă cămaşă albă şi cu lavalieră.

A circulat mult şi o cunoscută epigramă închinată Capşei de poetul N. Crevedia, teleormănean şi prieten de tinereţe al lui Zaharia Stancu. Ea suna astfel: „La Capşa unde vin toţi seniorii/ E un local cu două mari despărţituri/ În una se mănâncă prăjituri/ Şi-n alta se mănâncă scriitorii”.

Spiritualul catren avea perfectă acoperire în tot ceea ce spunea. Şueta, cu schimbul de păreri şi de impresii de la mese, mergea şi mai departe, până la cancanuri şi indiscreţii. O dovadă că lucrurile stăteau aşa ne-o oferă bogatul palmares de anecdote ale vieţii literare din acel timp.

Corector de zi
la un ziar suprimat

Listă de poeţi pe timpul când o supă costa 2 lei. Ziarul Cuvântul la zenit, iar Calendarul în front cu el. Jebeleanu crainic la un post de reclame şi doi poeţi angajaţi muncitori la Pirotehnia Armatei. „Ţara Regelui Wieder şi Reginei Duduia”

Terminasem primul an de facultate în vara anului 1933, luasem parte regulat şi la şedinţele cenaclului „Sburătorul” unde intrasem de prin ianuarie şi îmi făcusem un număr de cunoştinţe în rândul colaboratorilor unor publicaţii tinereşti: Răboj, Bobi, Litere, Discipolul, unu şi altele. Locul nostru de întâlnire era pe strada Edgar Quinet, lângă geamurile cofetăriei Capşa, de obicei pe la orele prânzului şi la şapte seara. Acele geamuri enorme erau protejate de nişte drugi de alamă montaţi orizontal, la înălţimea la care puteai să-ţi sprijini coatele de ei, ceea ce membrii grupului şi făceau, urmându-şi acolo disputele. Întâlnirile durau un ceas-două şi apoi, la despărţire, o parte dintre asistenţi porneau în grup spre automatele Herdan, unde un fel de mâncare costa 7 lei, sau spre birtul economic Concurenţa din strada Academiei, unde o supă se plătea cu numai 2 lei.

Numele întâlnite la această adunare erau: Al. Robot, Corneliu Temenski, Eugen Ionescu, Horia Groza, Ştefan Stănescu, Eugen Jebeleanu, Alfons Adania, Dan Petraşincu, Pericle Martinescu, Emil Botta, Codin Lăzărescu, Paul Daniel, Mircea Stoenescu, Mihail Ilovici, Miron Suru, Sabin Vasia, N. Ladmiss-Andreescu, Gh. Râpă, Virgil Carianopol, C. Federeanu, Mihail Dan, Teodor Scarlat, Ştefan Horint, Ieronim Şerbu şi alţii. Toţi aceştia frecventasem şi conferinţele organizate de Asociaţia Criterion la Fundaţia Carol I şi la Sala Dalles, unele din ele neocolite de scandal şi de poliţie. Lângă cei pomeniţi, aflaţi în majoritate sub patronajul Euterpei, mai erau şi câţiva desenatori, printre care autorul de schiţe umoristice Neagu Rădulescu, apoi Nicolae Cristea, Gal şi Ramiş. Aceştia aduceau, să ne arate, uneori, din lucrările lor grafice şi ele circulau din mână în mână. Neagu şi Cristea avuseseră chiar expoziţii în sala Mozart de pe Sărindar.

La aceste întâlniri l-am cunoscut şi m-am împrietenit cu poetul Ştefan Stănescu, colaborator la Gândirea, o natură profundă de introvertit, care la întâlnirile noastre stătea, tăcut, cu pleoapele lăsate ca Buddha, ascultându-i pe cei din jur. El terminase dreptul, dar nu era făcut pentru avocatură şi îşi câştiga pâinea cu munca de corector la Calendarul, numit acolo de Nichifor Crainic, directorul ziarului respectiv. Într-o zi din acel început de vară, Ştefan Stănescu m-a întrebat cu vocea lui şoptită dacă nu aş vrea să ţin locul unui corector, coleg cu el la Calendarul, pe timp de două luni cât acesta lipsea, încasându-i, bineînţeles, şi salariul. Oferta era mai mult decât bine-venită, pentru că nu avusesem de gând să părăsesc Bucureştii în acea vară. La Căminul studenţesc, din strada Gogu Cantacuzino, se putea locui şi în acest anotimp (200 de lei pe lună costul unui pat), iar biblioteca de la Fundaţia Carol I era deschisă permanent. Calendarul apărea la orele prânzului, aşa că urma să fiu ocupat numai dimineaţa, după-amiaza o aveam liberă, pentru bibliotecă. Ocazia acestei munci de corector înlocuia venitul de pe urma unor meditaţii, care nu mai existau în sezon estival, şi apoi era o experienţă nouă. Între membrii grupului nu se aflau mulţi cu un venit cert, ba pe aceştia puteai să-i numeri pe degete. Astfel, Eugen Ionescu avea un post de profesor de limba franceză la un liceu şi colabora la ziarul Facla, Ilovici îl suplinea pe Vladimir Streinu, care preda limba română la alt liceu din Capitală pe când acesta exercita un mandat de deputat naţional-ţărănist în parlament, Horint era tehnician dentar într-un laborator, iar Carianopol şi Scarlat lucraseră la atelierul pirotehnic al armatei, ca simpli muncitori, şi fuseseră concediaţi. Mai liber în mişcări, ca şi Eugen Ionescu, se simţea, între noi, Jebeleanu. El cumula două slujbe, una de redactor al ziarului Ţara noastră, patronat de Octavian Goga, şi alta de crainic al oficiului de reclamă de sub egida administraţiei ziarului Cuvântul, condus de Nae Ionescu, aflat atunci la zenit. De două ori pe zi, la prânz şi seara pe la 7, un haut parleur puternic, plasat deasupra Căii Victoriei, în pasajul Imobiliara, la etajul întâi, unde ziarul îşi avea redacţia, difuza timp de jumătate de oră texte care recomandau mărfurile celor mai renumite firme. Se instituise un concurs pentru postul de crainic şi Jebeleanu îl câştigase cu o dicţiune fără cusur şi un timbru convingător şi plăcut, recomandând apa de gură Odol şi săpunul Cadum. După ce îşi făcea emisiunile, el venea la soborul de sub streaşina Capşei şi avea faima de a fi fost cel mai tapat dintre cei de acolo. Fire generoasă, le oferea benevol, de multe ori, confraţilor mai nevoiaşi gustări ca mese de prânz şi de seară şi, nu o dată, mici împrumuturi nerambursabile celor ce-l solicitau. Transparentul şi aerianul Corneliu Temenski, cu grava lui voce baritonală, i se adresa ceremonios, ca să anuleze orice urmă de umilinţă, zicând: „Poete, trece-mi te rog un pol!”. Şi Jebeleanu i-l trecea pe moment.

Iată-mă, aşadar, începând munca de corector în tipografia ziarului Universul, din palatul cu acelaşi nume, de pe strada Brezoianu, unde se tipărea Calendarul. În enorma zeţărie de la etajul întâi, cu intrarea prin curtea interioară, era construită special, cu pereţi de sticlă, o odaie pentru corectori, mobilată cu mese şi scaune. Eram comasaţi acolo corectorii de la trei ziare: Calendarul, Ţara noastră şi Neamul românesc al lui Iorga. O primă senzaţie la intrarea în zeţărie fusese mirosul de plumb topit de la linotipurile care-şi mişcau tot timpul clapele. Apoi surpriza plăcută de a vedea mesele unde aveam să lucrez, îmbrăcate în imaculatul hârtiei de rotativă. Munca era simplă, materialele culese ni se aduceau în şpalturi de hârtie umezită, înfăşurate în jurul manuscrisului, ca să le citim şi, cu un creion chimic, să le însemnăm pe margine greşelile făcute de linotipist. Cu multă atenţie trebuiau urmărite, mai ales, articolele semnate din prima pagină unde, în afară de numele directorului, mai figurau autori ca Dragoş Protopopescu, Gib Mihăescu, Toma Vlădescu, A.C. Cusin, N. Crevedia şi alţii. Mai înainte, în ziar apăruseră şi colaborări semnate Emil Cioran. Calendarul era bătăios, susţinea atunci politica anticarlistă a lui Maniu, îi ataca pe Vaida şi pe Viorel Tillea, făcând publicitate şi primelor şantiere legionare care mobilizau voluntari. Excelenţi profesionişti erau cei doi reporteri care aduceau şi redactau ştirile de politică internă şi externă, Ştefan Ionescu, zis Fonfonel, şi Iani Popa, comentator foarte apreciat prin anii şaizeci la emisiunile Europei Libere. Toţi aceştia defilau pe la masa noastră, a corectorilor, aducându-ne la cules manuscrisul ori ca să facă un adaos sau o modificare în textul lor. Aşa i-am cunoscut pe Gib Mihăescu, cu aerul lui distrat şi o politeţe de marchiz, pe Dragoş Protopopescu, în ţinuta tipică a unui britanic, şi pe N. Crevedia, terorizat totdeauna de complexul de a nu se simţi suficient de citadin.

Mi-aduc aminte ce emoţii am avut corectând, într-o zi, un articol al lui Dragoş, în care-i ataca pe rege şi pe Lupeasca. Pamfletul dădea semnalul din titlu, care suna astfel: „Ţara Regelui Wieder şi Reginei Duduia”. Acel Wieder era un afacerist veros introdus la palat de amanta suveranului, el cumulând nişte mari comenzi pe linie de stat, din care se înfrupta însăşi majestatea sa. Abia citisem şpaltul cu acest articol şi îl dădusem linotipistului să scoată greşelile, când a sosit autorul, care voia să se încredinţeze că materialul va apărea în acea zi. Parcă îl văd şi acum, lângă masa mea de lucru, pe elegantul traducător al lui Shakespeare, cu pipa într-o mână, urmărindu-şi frazele de pe noua perie pe care i-am adus-o şi părând foarte mulţumit. Un ceas şi ceva mai târziu, vânzătorii de ziare o strigau în gura mare pe „Regina Duduia” pe Calea Victoriei şi pe Bulevard, iar poliţiştii prefectului Gabriel Marinescu strângeau de zor de pe la chioşcuri Calendarul învinuit de lezmajestate.

Tot la prânz apăreau şi Neamul românesc şi Ţara noastră, foi de mult mai mică importanţă, care îşi aveau corectorii la mesele de vis-à-vis, din aceeaşi odaie cu noi. Nu mai ţin minte cine făcea corectura la ziarul patronat de Goga, dar la Neamul românesc lucrau în această calitate doi oameni maturi, deşi ziarul lor nu avea decât două pagini. Unul dintre ei se recomanda avocat şi se numea B. Fundo, brunet şi autoritar, cu o carură de atlet, iar celălalt, tot oacheş, dar tăcut şi slab, părând înşirat în hainele lui negre, răspundea la numele de Niculescu şi ne pomenise de multe ori în discuţiile noastre locul său de origine, regiunea Târgu-Jiu. Ziarul lor avea un tiraj confidenţial, singurul lucru interesant din cuprinsul lui fiind nelipsitul editorial semnat de N. Iorga. Ne distrau însă copios vizitele feminine pe care le primea Fundo, la locul de muncă, destul de des. În uşa odăii noastre apărea astfel, ca din senin, chipul aiurit al câte unei venerabile doamne care pronunţa cu sfială numele focosului personaj. Acesta răspundea prompt la apel, o lua de braţ pe vizitatoare şi ieşeau împreună pe scări în faţa liftului, unde avea loc audienţa. Fundo era un om de patruzeci de ani, dar toate aceste doamne păreau de vârsta mătuşilor lui…

Trecuseră lunile de vară şi în toamna aceluiaşi an, înainte de a începe cursurile la Universitate, îl cunoscusem pe I. Valerian. Acum făceam corectura la revista Viaţa literară condusă de acesta.

Căpitanul Ionescu-Valerian, autor a două volume de versuri, Caravanele tăcerii şi Stampe, era profesor de limba română la un liceu militar din Bucureşti. Se purta în civil şi avea asupra lui, totdeauna, o servietă voluminoasă care era redacţia portativă a revistei Viaţa literară. Făcea parte din generaţia lui Călinescu şi Pompiliu Constantinescu, pe care-i avea prieteni şi colaboratori, lângă alte nume de circulaţie şi de prestigiu ca: E. Lovinescu, George Murnu, Ion Pillat, Anton Holban şi alţii. Revista apărea bilunar, cu unele întârzieri, dar cu materiale bune, interviuri şi recenzii la zi, în cele 4 sau 6 pagini pe care le avea. Culeasă de mână, se tipărea la o mică tipografie din spatele Eforiei, pe bulevardul Elisabeta, tipografie care aparţinea bătrânului meseriaş, devenit patron, Stoica Ludescu. Acesta ne spunea că în tinereţe îl cunoscuse pe Caragiale care, odată, i-a dictat verbal (şi direct) un articol, ca să-l culeagă în timp ce se plimba prin tipografie. Nu i-am arătat-o, dar ne cam îndoiam de spusele lui.

Ziarele Cuvântul şi Calendarul n-au mai supravieţuit ultimelor zile ale anului. Eram plecat în vacanţa de Crăciun acasă, la părinţi, şi vestea sinistră a asasinării lui I.G. Duca, de către o echipă de legionari, m-a găsit într-un sat din Munţii Apuseni. Aceste ziare, împreună cu conducătorii lor, erau socotite autori morali ai asasinatului.

Corector de noapte
la Naţionalul Nou

Cafeul Regal – rezervaţie a insomniacilor. Cu pictorul Tonitza la Hale până dimineaţa. Moscova îl refuză pe Zaharia Stancu. Două subiecte de scandal: Nu şi Pe culmile disperării. O revistă condusă de Paul Zarifopol şi Camil Petrescu. Jos laba de pe tricolor!

În anul 1934 aveam să dobândesc un post de corector de noapte, mai bine plătit, la ziarul Naţionalul Nou, scos de o facţiune a tineretului liberal, în frunte cu liderii Ghiaţă şi Bejan. Mă mutasem de la cămin într-o mansardă pe bulevardul Domniţei şi, peste puţin timp, Zaharia Stancu avea să mă angajeze ca secretar de redacţie la revista Azi.

Corectura de noapte, care începea de la orele zece seara şi ţinea până la două şi jumătate dimineaţa, era mult mai grea şi istovitoare, în subsolul unde funcţiona tipografia lui Niculescu-Ritz, de la capătul Sărindarului. Superiorul meu era secretarul de redacţie al ziarului, Anton Pepa, un obraz sever şi pământiu tăiat în piatră dură, care-şi petrecea şi el noaptea acolo cu mine, paginând materialul şi dând titlurile ultimelor telegrame Rador, care soseau la orele 24. Ziua, Pepa ocupa funcţia de director al cultelor minoritare în Ministerul Cultelor. Când terminam cu munca, după ce respirasem ceasuri întregi acea atmosferă viciată de plumb, simţeam nevoia să înghit ceva şi, la acea oră, pe bulevardul Elisabeta, lângă cinema Capitol, era deschis localul Tic-Tac, unde găseam caldă o porţie de plăcintă cu brânză sau cu carne şi un pahar de sifon sau de vin negru. Altă dată, treceam vis-à-vis, pe acelaşi bulevard, suind un etaj la cafeul Regal, care funcţiona zi şi noapte, iar acolo comandam o porţie de cârnaţi cu fasole, specialitatea casei. În sala lungă, cu două rânduri de mese, îi găseai pe toţi noctambulii şi singuratecii oraşului, cei mai mulţi adânciţi în lectura ziarelor şi revistelor oferite de local spre consultare. Acolo i-am văzut întâi pe Florin Tornea, pe Marius Mircu şi pe Victor Valeriu Martinescu. Mai apucam să dorm două sau trei ore în zilele când aveam cursuri devreme, dar n-am rezistat mult la această muncă de noapte.

În acel timp, aflasem că la Piaţa Mare, aproape de podul Şerban Vodă, exista un restaurant cu fripturi la grătar deschis toată ziua, şi de seara până dimineaţa, numit La Nae Butnaru. Ieşind de la tipografie, într-o noapte de sâmbătă spre duminică, făcusem primul drum acolo, tot cu un corector de noapte, Cuteanu, de la Universul, şi găsisem un local foarte curat, cu preţuri modice şi o mică formaţie de trei instrumentişti plasată într-un colţ. Ba, mai târziu, am avut surpriza să văd că localul avea şi un dizeur, student la Conservator, care cânta nişte romanţe decente. Acesta, cunoscându-l pe însoţitorul meu, ne-a spus discret că bărbatul tăcut şi singur de la o masă de lângă noi era pictorul Tonitza. Îi văzusem lucrările din expoziţii şi citisem din cronicile plastice scrise de el, care fuseseră adunate şi în volum. Acum îl aveam în faţă. Era un bărbat în puterea vârstei, care părea închis în sine, trăgând absent dintr-o ţigară. În faţa lui, paharul, o sticlă de jumătate cu vin şi o ceaşcă de cafea. Studentul dizeur Ionel Beraru a fost cel care a făcut să fim invitaţi la masa maestrului, care ne-a întins mâna afabil şi cu care am conversat până la ziuă. De vreo două ori, el a făcut semn chelnerului spre muzicanţi şi acesta le-a dus pahare cu vin şi gustări. Aveam să aflăm, mai pe urmă, că unul dintre muzicanţi luptase pe front în bătălia de la Mărăşeşti, sub ordinele sublocotenentului Tonitza. Din tot ce s-a povestit în acea noapte, mai ţin minte o întâmplare relatată de către pictor, şi asta cu admiraţie des repetată pentru cel despre care va fi vorba. Încerc să reconstitui spusele lui: „Eram la restaurantul de la mine, din Cotroceni, azi, pe la orele prânzului, a început el. La crâşmă, oamenii mai mult vorbesc decât tac, dar mi s-a părut că acolo era totuşi prea multă gălăgie. Auzeam, mai ales, nişte cascade de râsete şi, uitându-mă la mesele din jur, am văzut că râdeau toţi cu ochii pe unul care le spunea verzi şi uscate. Dar cu un haz… Individul era deştept, bun de gură şi simpatic nevoie mare! Te mirai de unde le scoate şi cum le potriveşte, o dădea şi prin politică de făcea praf toate mărimile, dar cu inteligenţă, cum ziceam. Iar ascultătorii închinau în cinstea lui şi nu ştiau cum să-l mai răsfeţe… I-am lăsat aşa, când am ieşit afară pentru câteva minute, ca omul, zicea marele pictor. Dar la întoarcere, ce să vezi, n-am mai recunoscut locul de unde plecasem. Veselul predicator dispăruse, iar toată asistenţa din jur avea mutre de înmormântare. Ce se întâmplase? Individul fusese luat de poliţie, n-ai fi zis că era pungaşul mahalalei, dar asta era, de mult căutat, al dracului însă, simpatic, simpatic, i-a dus pe toţi…”. Aşa a sfârşit povestea.

Înţelesesem atunci, prin deducţie, că maestrul îşi începuse ziua la acel restaurant din Cotroceni şi noaptea pe care o petrecuse cu noi în apropierea halelor nu era decât o continuare a ei, trecând din local în local, cu aceeaşi mască melancolică şi dezabuzată. Mare amator de vin, meditase treaz în faţa paharului timp de 24 de ore şi ne putea povesti, cu umor, o întâmplare care-l scosese din lumea fantasmelor proprii. Aflasem, pe urmă, că artistul, împovărat de familie, nu părăsea atelierul cu săptămânile, ducând un trai de călugăr. După atari perioade de muncă, urma însă câte o evadare de acest fel şi cel puţin timp de o zi şi o noapte, la rând, el vizita vadurile unde cunoscătorii găseau totdeauna un vin pe cinste.

Năvăliseră de mult zorile în localul lui Nae Butnaru, dar lămpile au rămas tot aprinse şi masa noastră era înconjurată acum de cei trei muzicanţi care ţineau, înainte de plecare, să-i cânte maestrului la ureche melodiile preferate. Când ne-am despărţit, din trăsura în care urcase, ne-a făcut un semn cu mâna şi ne-a mai spus: „Ăla, al dracului, ştii, pungaşul mahalalei, era simpatic, simpatic!”.

Zilnicele adunări ale poeţilor şi aspiranţilor la graţiile muzelor, de lângă geamul cafenelei Capşa, se ţineau înainte şi ne ajungeau aici adeseori reviste de provincie, nu lipsite de interes. De la Iaşi sosise Manifest, pe care ne-o arăta unul din colaboratorii ei, venit special de acolo, Victor Măgură. Alta era Frize, scoasă la Braşov. Un tânăr mărunt şi slăbuţ, cu obrazul obrintit de acnee juvenilă, pe nume George Demetru Pan, ne-a pus în faţă o revistă cu titlul Bloc, scoasă de el la Piatra Neamţ. Revista Treisprezece apărea la Focşani şi făcea remarcat numele a doi poeţi de talent, Al. Călinescu şi Pavel Nedelcu. Abecedarul lui Giurgiuca apăruse la Brad, Lanuri, a lui George Popa, la Mediaş, iar la Turnu-Măgurele, doi tineri, Dan Mureş şi Teodosiu, erau bucuroşi să ne prezinte revistuţa lor care purta ca titlu formula acidului sulfuric: SO₄H₂.

Când se tipărea un număr nou din revistă, de formatul Biletelor de papagal, cu o literă de mare acurateţe şi pe o hârtie de bună calitate, Teodosiu venea la Bucureşti cu punga doldora şi oferea mese colaboratorilor. Tot pe banii lui se plătea şi tipografia, pentru că amicul său Dan Mureş, tot teleormănean, era doar funcţionar mărunt la Monitorul Oficial. Într-o zi, l-am întrebat pe Zaharia Stancu, care-şi cunoştea oamenii din judeţ, cine era acest Teodosiu ce se cheltuia scoţând o revistă ca SO₄H₂. Stancu îl ştia, într-adevăr, pe părintele tânărului redactor al revistei, spunând că era un îmbogăţit, nu ştia cum, apărut imediat după război.

Apariţia meteorică a Asociaţiei Criterion, manifestată plenar şi estimată la o dezvoltare, în viitor, fără precedent, sucombase acum tot atât de repede, sfâşiată de tensiunea între opţiunile de dreapta şi cele de stânga ale membrilor ei, opţiuni care, un timp, coabitaseră. Cu acelaşi exclusivism, presa fascizantă şi cea antifascistă se înfruntau şi ele în mod curent, chiar dacă cele două tabere îşi aveau reprezentanţi pe paginile aceleiaşi gazete. Un exemplu îl aveam în cotidianul Credinţa, condus de Sandu Tudor, unde scriau ziarişti de stânga ca Zaharia Stancu şi Al.C. Constantinescu şi, în acelaşi timp, legionari cunoscuţi cum erau Victor Medrea şi C. Noica, dar şi iepuri de două hotare din speţa Petru Manoliu, pasionat mai mult de glosele gândirii filozofice. Un vechi susţinător al ideilor de stânga, trecut şi prin închisori, N.D. Cocea, patrona acum săptămânalul Reporter, unde semna regulat, iar un condei mult preţuit, ca acela al lui Ion Vinea, scria în Facla articole ce denunţau „Naţional-pederastia hitleristă în agonie”.

După succesul cărţii lui Al. Sahia, despre URSS, Zaharia Stancu, care tocmai publicase o carte cu traduceri din Serghei Esenin, a plecat şi el spre Moscova, dar n-a ajuns decât până la Varşovia, vizita nefiind avizată de mult doritele gazde. Un alt fapt care n-a trecut neobservat a fost articolul „Jos laba de pe tricolor!” scris atunci de Victor Eftimiu şi adresat lui Stelian Popescu, directorul ziarului Universul, al cărui vechi colaborator fusese până la acea dată.

Tot în acel timp, publicistul clujean Ion Clopoţel, cu revista lui lunară Societatea de Mâine, se mutase la Bucureşti şi cu el l-a adus şi pe poetul proletar Ion Th. Ilea, care îl ajutase în redacţie, obţinându-i un post plătit la Asigurările Sociale. Intrat în grupul nostru de la vitrina de afară a cafenelei Capşa, i l-am prezentat pe Ilea şi lui Eugen Ionescu, iar într-o zi, când ne cinsteam cu un şpriţ la o bodegă din Bulevard, clujeanul i-a cerut reputatului critic să-i dea o prefaţă la volumul său în manuscris Gloata. Am fost martor când Eugen Ionescu a promis că are să i-o scrie, dar i-a spus dinainte că el se înscrie în fals împotriva poeziei sociale.

Pe poarta de onoare a aceluiaşi an intra în lume Revista Fundaţiilor Regale (redactor-şef Paul Zarifopol, secretar de redacţie Camil Petrescu). Tot atunci – primele apariţii ale Editurii Fundaţiei Regale Carol II, cu premiile scriitorilor tineri, între care figurau ca laureaţi: Eugen Ionescu, Jebeleanu, Noica, Cioran şi Horia Stamatu. Din recolta acestor premii au făcut explozie în presă două subiecte: Nu şi Pe culmile disperării.

Bucureştii şi provincia
în deceniul patru

I.L. Caragiale, Nicolae Iorga şi Ionel Brătianu, vizitatori ai Transilvaniei înainte de Marea Unire. Scriitori şi reviste în capitala României Mari. Ciclul În preajma revoluţiei de C. Stere. Antologia poeţilor tineri – mic eveniment în epocă, adunând sub o copertă 55 de creatori. Poetul Mihai Moşandrei, crescător de câini de rasă

Până la radio şi televiziune, legăturile între Capitală şi oraşele din ţară nu erau altele decât presa cotidiană, cea periodică şi rarele ocazii când un reprezentant al puterii ori un om de cultură venea de la centru să conferenţieze pe o temă dată. Înainte chiar de Marea Unire, aceste contacte prin persoane erau menite să-şi poarte nobilele lor mesaje, cum au fost vizita lui Iorga şi apoi a lui Ionel Brătianu în Ardeal, prezenţa lui I.L. Caragiale la serbările „Astrei” de la Blaj sau cele trei zile, cu popasurile lor, pe care C. Stere le-a petrecut pe drum între Iaşi, Sibiu şi Arad. După 1918, noua structură de stat a României Mari s-a impus uimitor de repede şi viaţa parlamentară a selectat o primă luare de contact între aleşii naţiunii, ca fenomen al formării şi funcţionării întregului. Circulase intens şi înainte, în ziarele de peste munţi, lozinca lansată de Slavici că Soarele de la Bucureşti răsare, dar acum această situaţie era legalizată istoric. Centrul universitar Bucureşti stabilise şi alte legături, cu toate direcţiile de pe harta noii ţări, prin tinerii dornici de învăţătură care veneau aici să se instruiască. În rândul acestora apucasem să cunosc Capitala, în anii de la începutul deceniului patru, când viaţa parlamentară era în plin avânt şi libertatea presei neîngrădită.

Scriitorii maturi şi consacraţi ai provinciei din acel timp, Mihail Sadoveanu şi Ion Agârbiceanu, care trăiau la Iaşi şi la Cluj, îşi găsiseră încă demult editori la Bucureşti. Şoimii lui Sadoveanu apăruseră la Cartea Românească din Capitală, iar Arhanghelii lui Agârbiceanu la Editura Alcalay din vecinătatea acesteia. Tot la Cartea Românească erau tipăriţi, în primii ani după întregirea ţării, şi tinerii scriitori care-şi făcuseră numele în provincie: Lucian Blaga, Ionel Teodoreanu şi G. Topîrceanu.

În acel prim deceniu, cunoscuseră o perioadă de fericite însămânţări şi publicaţiile literare. Pomenim doar câteva din cele apărute la Bucureşti: Sburătorul lui E. Lovinescu, Contimporanul lui Vinea, Cetatea literară a lui Camil Petrescu, Viaţa literară a lui I. Valerian. Pe lângă acestea, Adevărul literar şi artistic şi Universul literar apăreau cu regularitate ca săptămânale ale celor două mari edituri de presă Adevărul şi Universul. Fiecare din cele enumerate mai sus îşi avea un cerc de colaboratori şi mulţi dintre ei erau din afara Bucureştilor. Dacă o colaborare putea fi trimisă prin poştă, autorii ei veneau şi personal să-şi întâlnească confraţii la redacţii sau la cafenea. Cenaclul „Sburătorul” şi cenaclul lui Mihail Dragomirescu de la „Convorbiri critice” şi apoi şedinţele de la Institutul de literatură erau şi ele adrese căutate de literaţii provinciei. În provincie îşi avuseseră catedrele, la început, ca profesori secundari, şi criticii Pompiliu Constantinescu, Şerban Cioculescu şi Vladimir Streinu. Din generaţia acestora, şi tot din provincie, venea şi figura simpatică, uşor preţioasă, a poetului Mihai Moşandrei, totdeauna elegant. El cobora la Bucureşti, cam de două ori pe trimestru, din Câmpulungul său muntenesc, unde profesa avocatura şi ducea o existenţă de mic boiernaş de ţară, pasionat de vânătoare şi de creşterea câinilor de rasă. Adresele pe care le onora în Capitală erau sediul „Sburătorului”, la locuinţa lui E. Lovinescu, şi masa lui Ion Barbu de la o cafenea sau alta, având grijă să-ţi spună, de fiecare dată când te întâlnea, cât de bun prieten îl are pe autorul Jocului secund. Odată l-am întâlnit pe Calea Victoriei, foarte zorit să ajungă la aeroport, zbura la Londra să prezinte la concurs un câine de rasă crescut de el.

În afară de cafeneaua Capşa şi braseria Corso, locurile abilitate pentru frecvenţa scriitorilor, mai existau în oraş o seamă de localuri centrale unde aceştia îşi făcuseră vad. Erau cafeurile Wilson, High Life, Elita şi Elysée. La High Life de pe bulevardul Elisabeta am făcut într-o zi cunoştinţă cu L.T. Boga, moldovean dintre Prut şi Nistru, care mi-a cerut colaborarea la o revistă intitulată Pagini basarabene, în ale cărei coloane întâlneai şi semnături din Bucureşti. Cu aspecte din viaţa Basarabiei tocmai apăruse atunci o carte de succes, a tânărului prozator George Doru Dumitrescu, bine primită şi de critică. Se chema La fetiţa dulce şi purta subtitlul Jurnal basarabean. Iar la Teatrul Naţional se juca piesa Râpa, autor un tânăr basarabean, Baculea, care frecventa cenaclul „Sburătorul”.

Tot în prima parte a deceniului patru a fost scrisă şi tipărită la Editura Adevărul opera pe care ne-a lăsat-o cel mai mare scriitor al Basarabiei. Este valorosul ciclu de romane În preajma revoluţiei al lui Constantin Stere, în şapte volume. Autorul trăia pe atunci la Bucov, în apropierea Ploieştilor, unde îşi administra o mică moşie, dar venea des la Bucureşti, locuind la Hotelul Athénée Palace. În holul acestui hotel l-am recunoscut pe marele scriitor, cu doi ani înainte de moarte, în făptura firavă a unui bătrânel îmbrăcat corect, într-un costum maro, cu o crinieră învolburată şi priviri în care pulsa energie.

În deceniul patru se poate spune că toate provinciile ţării pivotau pe încărcătura mediatică a Capitalei, radioul figurând drept cel mai eficient mijloc. Cine scotea o carte în alt oraş se simţea obligat s-o prezinte şi redacţiilor de aici. Astfel, de la Cluj venise profesorul Octavian Şireagu cu antologia Noua lirică ardeleană, iar de la Cernăuţi ne era semnalată o altă listă de autori lirici publicaţi în volum şi grupaţi în cenaclul „Iconar”. Oaspeţi ai Capitalei, în răstimpuri, îi ştiam şi pe clujenii D.D. Roşca şi Grigore Popa, profesori de filozofie şi prieteni ai lui Blaga, sau pe profesorul Ion Chinezu, universitar activ, care conducea acolo revista Gând românesc, unde debutase tânărul prozator Pavel Dan.

Un eveniment al anului 1934 a fost apariţia, la Bucureşti, a Antologiei poeţilor tineri scoase de Zaharia Stancu, cuprinzând 55 de autori şi de chipuri desenate de Margareta Sterian şi cu o postfaţă de Ion Pillat. Ca autor al Antologiei fusese anunţat şi Pillat, lângă Zaharia Stancu, dar el s-a retras ulterior din cauza unui mic scandal cu doi sau trei dintre autorii expurgaţi de cel din urmă. Se cita între excluşi numele lui Matei Alexandrescu, care ocupa atunci un post de comisar la Prefectura poliţiei din Capitală (Stancu susţinând că termenii „poet” şi „poliţist” se resping). În antologie figurau, pe lângă numele consacrate din publicaţiile bucureştene, şi poeţi aparţinând tuturor provinciilor.

Între bucureşteni fusese antologat ca poet şi Eugen Ionescu, care, în clipa apariţiei cărţii, era criticul cel mai virulent şi mai de temut prin ceea ce publica în mod curent în ziarul Facla şi în reviste. Poezia lui Ionescu anticipa moda desenului naiv, copilăresc, a plasticilor de mai târziu. Iată o probă din poemul Suvenir: „Aiurit/ şi aburit/ Cum eram/ tot mă iubeam./ În strachină nătâng/ împlântam piciorul stâng/ şi nu călcam deştept/ nici cu piciorul drept”.

Făcuse vâlvă la cafenea şi precizarea din nota autobiografică a lui Dan Botta, din antologie, care declara: corsican prin mamă! Se citau şi nişte versuri ale aceluiaşi din poemul Cantilenă, reprodus în carte, un fel de mioriţă în stil barbist a cărui expresie glosa în felul următor:

Turma nici sublimă

Nici savantă, ci

Oaia unanimă

Clară ca de zi.

Antologia aduna, între coperţile ei, pe poeţii cei mai cotaţi ai momentului, de la Simion Stolnicu şi Virgil Gheorghiu la Eugen Jebeleanu, Ştefan Stănescu şi Emil Gulian. Apăreau aici, cu solilocviile lor distincte, şi trei poete: Maria Banuş, Raymonde Han şi Sanda Movilă. Dar şi un meşteşugar de stele mai rar întâlnit în publicaţii cum era Const. Lucreţia Vâlceanu, care scria astfel:

Pârvu a izbutit o stea ca un prosop.

Gerul intrase ca un bivol în baltă.

Noaptea e înaltă:

Mâna lui Pârvu cel mult cât un plop.

Sunet foarte personal şi distinct în lirica timpului, poezia lui Const. Lucreţia Vâlceanu n-a fost niciodată adunată într-un volum.

Dar pentru a schiţa o imagine de adâncime a deceniului patru, vor trebui căutate şi puse în lumină spiritele care au format ceea ce s-a numit Asociaţia Criterion, o generaţie de aur, devenită pulbere.