Viktor Remizov, Volia volnaia

Copyright © Viktor Remizov, 2014

The publication of the book was negotiated through Simona Kessler International Copyright Agency srl and Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency (www.bgs-agency.com).

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

Publicarea acestei cărţi a fost realizată sub auspiciile Fundaţiei Mikhail Prokhorov TRANSCRIPT, un program de sprijin pentru traduceri din literatura rusă.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5852-7

ISBN PDF: 978-973-46-5853-4

ISBN print: 978-973-46-5823-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © kosmos111, Darren Whittingham/Shutterstock.com; Igor Pankin/ Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VIKTOR REMIZOV (născut în 1958) a fost, înainte de a deveni jurnalist şi prozator, geodez, hamal, dar şi profesor de limba şi literatura rusă. A scris numeroase povestiri, multe despre viaţa în taiga, publicate în prestigioasa revistă literară Novîi mir, din care o parte au fost reunite în 2008 în volumul Ketanda. Primul său roman, Cenuşă şi ţărînă (2014), s-a aflat anul trecut pe lista scurtă a Premiului Bolşaia Kniga, una dintre cele mai importante distincţii literare ruseşti, şi a fost de asemenea nominalizat la Premiul Iasnaia Poliana.

1

Ghenka descurcă frînghia, o legă de ţăruş, trase de ea să vadă dacă ţine şi se îndreptă spre barcă. Un Obi¹ cu motor, vechi şi crăpat, se legăna lîngă mal. Pe botul lui, năvodul se îngrămădea într-un morman roşiatic de sfori şi plute. Bocănind în barca goală, fixă vîslele şi, fără grabă, o duse din lopeţi în curent. Năvodul alunecă greoi şi se izbi de margine fîşîind, plumbii căzură în apă plescăind şi împroşcînd stropi. Chiar atunci, soarele dimineţii se ivi de după munte şi începu să încălzească. Pojghiţa de gheaţă de pe fundul bărcii se topea umed în băltoace.

Ghenka nu se grăbea, cufunda uşor în apa limpede vîslele cioplite grosolan, din lemn de zadă, şi din cînd în cînd întorcea capul îndărăt. Se ţinea la marginea curentului, ocolind groapa. Toată luna august pescuise aşa cu băiatul… Pe atunci lui Ghenka parcă îi era totuna: dacă e peşte mult sau puţin. Aruncau plasa, o trăgeau la apă mică, Mişka intra în năvod, alegea femelele burduhănoase care se zbăteau deznădăjduit şi le arunca pe mal tatălui, iar acesta, strîngînd în colţul gurii ţigara fumegîndă, mijind ochii şi înclinînd capul într-o parte, le spinteca burta moale şi subţire, argintie pe dedesubt. Săculeţele de icre, delicate, violet-rozalii, le arunca în lighean, iar peştoaicele, în apă, unde, fără putere de-acum, abia mişcîndu-se, erau duse de curent.

Dar asta fusese în august, aproape de sat şi pentru bani. Acum Ghenka pescuia pe pămîntul lui, în bucata lui de rîu, şi nu pentru icre, ci pentru peşte. Acum era important ce i se agăţa în plasă, aşa că, una-două, trăgea cu coada ochiului în jur. Odgonul legat de botul bărcii se întinsese bine. Arcul plutelor de polistiren deschise la culoare dansa încordat pe suprafaţa verzuie, uşor vălurită, a apei, împresurînd bulboana. Ghenka se lăsă cu toată greutatea pe vîsle, cotind abrupt către mal.

În ovalul tot mai îngust al năvodului se zbăteau spinări întunecate. De ieşit puteau ieşi numai pe la marginea de sus, pe deasupra plutelor, dar pentru asta peştii ar fi trebuit să sară, să se afirme, iar ei tocmai de acest lucru se temeau, şi atunci continuau să se izbească prosteşte de ochiurile rezistente ale plasei. Peste margine săreau doar cei mai înverşunaţi, dar aceştia nu erau mulţi. Ceilalţi, toată droaia pestriţă – fîntîneii roz-argintii, keta grea, dungată, lipanii iubitori de pîraie limpezi, prin care umblau nestingheriţi –, se îndărătniceau, se propteau toţi grămadă, speriaţi, ţineau năvodul pe loc, ajutînd de fapt pescarul să se apropie, cu mişcări legănate, de ţărm şi să-i strîngă din toate părţile.

Ghenka se minuna întotdeauna: dacă s-ar fi avîntat în josul apei, ar fi scăpat cu toţii, fără ca el să poată face ceva. Ba chiar i-ar fi tîrît toată plasa, atît de mulţi erau. Dar peştii nu îndrăzneau să încalce reguli pe care nu ei le făcuseră, şi Ghenka, simţind povara greu de manevrat a năvodului pîntecos, proptindu-se în picioarele răşchirate şi încordîndu-şi spinarea de atîta efort, se apropia de mal.

Era bună groapa. Ghenka îşi ridicase şi adăpostul principal de iarnă aici, fiindcă pe toată Iuhta nu se găsea loc mai bun de pescuit. Barca scrîşni înfundat cu fundul de aluminiu pe prundiş, Ghenka sări pe mal şi apucă frînghia. Matiţa grea, mişcătoare, a năvodului se întindea singură în vîltoare. Ghenka trase, îşi dădu seama că n-o să răzbească şi, azvîrlind odgonul peste umăr, ca un edecar², se opinti cu spatele la rîu. Bancul de peşti cedă treptat, în spate se auziră deja o învolburare îndîrjită şi plesnetul apei. Ghenka trase o margine afară pe mal, o înfăşură pe după ţăruşul bine înfipt în pămînt şi, gemînd mulţumit, îşi şterse de geacă palmele umede şi înroşite, apoi scoase pachetul de ţigări.

Era peşte din belşug. Deja nu mai aveau loc să se zbată, se striveau unul pe altul, la apă mică. Gurile sortite pieirii înghiţeau hulpav aerul prin ochiurile plasei, branhiile pulsau şi eliberau bulbuci. Un mascul lat şi trupeş de ketă, de vreo opt kile, începu să se zvîrcolească şi sări singur pe mal, pe prundişul ud. Ghenka se lăsă pe vine, iscodind cu privirea trupurile vii pe sub plasa bine întinsă. Fumă puţintel, în tihnă şi cu un sentiment de recunoştinţă, gîndindu-se cum avea să mai iasă şi mîine şi pe urmă gata. Îi mersese bine – cît pentru tot sezonul; avea şi pentru cîini, şi de momeală.

Ca oricărui localnic care trăia de pe urma taigalei, lui Ghenka îi erau dragi zilele acestea dintîi, de dinainte să înceapă vînătoarea. Rîul, pădurea – toate erau neîncepute. Totul părea puţin altfel. Aşa-ţi priveşti un tovarăş vechi, pe care nu l-ai văzut de un an şi te bucuri să-l întîlneşti. Parc-a mai încărunţit un pic, nu? Are o cicatrice nouă, riduri pe frunte, parcă nu erau mai înainte… La fel şi aici. Malul se surpase în apă, astupînd cărarea, o zadă seculară se prăbuşise de-a curmezişul poienii, la o aruncătură de băţ de căbănuţa lui. Şi alte mărunţişuri de tot soiul… totul se înnoise, sărea în ochi.

Şi în această nesfîrşită şi statornică repetare – în faptul că totul avea să fie întocmai ca în anul din urmă, şi în cel de dinaintea lui, dar că totul trebuia redescoperit şi recunoscut de la capăt – Ghenka găsea o mare bucurie, poate chiar sensul existenţei. Era parcă înălţat pe deasupra pămîntului, a bucăţelei lui de rîu şi de taiga de senzaţia vieţii mereu proaspete şi necontenite. Şi în momentele acestea i se părea că aşa va fi întotdeauna şi că, în fiecare toamnă, mînat de un soi de inimaginabilă prietenie cu Domnul Dumnezeu, el avea să vină din nou pe Iuhta lui, şi totul avea să fie din nou desăvîrşit.

Anul acesta venise în a doua zi a lui octombrie. Abia dăduseră primul frig şi o umbră de zăpadă, că el o luase din loc. Sezonul nu promitea nimic bun: pinii pitici³ erau năpădiţi de conuri mari, iar şoarecii se prăsiseră o mulţime – încă din vară fusese limpede că samurul n-are să se prindă în capcane. Ghenka se bizuia pe cîini. Pînă cînd zăpada le-o ajunge la burtă, la mijlocul, ba poate chiar la sfîrşitul lui noiembrie, ar putea să prindă cîte ceva.

Cu anii – şi avea deja patruzeci şi trei –, Ghenka ajunsese să iubească tot mai mult viaţa aceasta singuratică în taiga. Era de mirare, căci, cu vîrsta, multe lucruri deveneau neinteresante şi se estompau, dispăreau încetul cu încetul din viaţă, însă atracţia aceasta nu făcuse decît să se întărească. În pădure îi era întotdeauna bine. Mai bine decît oriunde şi cu oricine.

Îşi suflecă mînecile, ridică tureatca cizmelor şi, făcîndu-şi loc printre trupurile alunecoase şi elastice, intră în năvod. Peştii se neliniştiră, începură să-i plescăie la picioare. Un fîntînel în veşminte nupţiale, verde-închis cu pete roz-roşiatice, care zăcea deasupra, de-a curmezişul celorlalţi, îşi răsfiră penele albe ale înotătoarelor de pe burta portocalie, înghiţi lacom, tremurînd, o gură de aer şi dintr-odată plescăi şi izbi cu disperare din coadă, stropindu-l pe pescar din cap pînă-n picioare. Ridicînd puţin marginea de sus a năvodului, care se strîngea ca băierile unei traiste, Ghenka începu să ia peştii de coadă şi să-i arunce pe mal: într-o parte keta, care-şi depusese deja icrele şi era slăbită şi pătată⁴ – pentru cîini şi de momeală –, în partea cealaltă, fîntîneii şi lipanii. Avea pregătite dinainte două îngrădituri din buşteni.

Masculii de ketă – laţi, gheboşi, cu maxilare groase, cartilaginoase, cu ochi mici imobili şi colţi aproape canini – nu mai făceau decît să se îndoaie greoi. Nu mai aveau putere să se zbată. Femelele – alungite, fără cocoaşă, dar identice în rest –, pline de pete şi brăzdate de dungi verzi, galbene şi negre, erau mai viguroase şi săltau, murdărindu-se în nisipul cenuşiu. Din cîteva mai curgeau boabe roşii, ca de mazăre. Somoni, deja morţi sau pe moarte, erau puţini.

La mijlocul lui august, cu aproape două luni în urmă, ieşiseră din mare în estuarul rîului Rîbnaia, ştiind că e rîul lor, şi o porniseră în sus spre păduri, către pîraiele şi braţele de rîu liniştite în care se născuseră.

Femelele nu se deosebeau de masculi. Şi unii, şi alţii erau pe atunci somoni argintii, austeri. Ieşirea în estuar putea să dureze două-trei săptămîni, uneori şi cîte o lună. Bancul se împărţea în grupuri mici de cinci-şapte indivizi şi o pornea în amonte. În apa dulce, masculii se prefăceau în luptători gheboşi, greoi şi înspăimîntători, femelele se rotunjeau în pîntece. Nici unii, nici alţii nu se hrăneau, burţile li se sugeau, ca şi cum n-ar fi avut nevoie de ele ca să trăiască mai departe.

Aşa urcau. Zi şi noapte. Se odihneau, se dădeau la fund în ochiurile adînci, liniştite şi străvezii dinainte de pragurile rîului. Din Rîbnaia intrau în Iuhta cea puţin adîncă şi plină de cataracte, unde răzbăteau – tîrîndu-se uneori pe burtă, ieşind cu totul din apă – pînă în gropile de baştină, în locurile lor de boişte. Noaptea, la pragurile rîului pîndeau urşi şi lupi, ziua din ele se hrăneau ursoaicele cu puii, uriaşii vulturi de mare albi pe umeri, evenii mărunţi, cu feţe turtite, cu cîrligele lor isteţe, iar în gropi îşi întindeau năvoadele grupurile de braconieri.

Dar somonii, în hainele lor nupţiale, se încăpăţînau să ajungă la destinaţie, şi cei norocoşi ajungeau în locul menit. Iar aici, la capătul drumului lor, erau deja perechi.

Luna de miere o petreceau în bucata de rîu a lui Ghenka, adîncă şi cristalină. Înotau umăr la umăr şi se jucau. Se curăţau unul pe altul de nămol, răscoleau cu boturile pietrişul de pe fund. Într-o clipă numai de ea ştiută, femela încremenea deasupra cuibului, tremurînd mărunt din aripioare, şi depunea icrele. Corpul îi era străbătut de spasme, exact ca la oameni, de la cap şi pînă la coada care unduia caraghios. Masculul se repezea, se oprea şi el brusc în loc şi acoperea icrele, invizibile în apă, cu un norişor alb de lapţi.

Acum, la începutul lui octombrie, totul se încheiase. Majoritatea peştilor plecaseră şi pieriseră. Unii, împuţiţi deja, cu contururile deja tulburi, se aşternuseră pe fund, alături de viitoarele lor odrasle, pe alţii îi dusese curentul în aval. Încă de vii începeau să se descompună, orbeau, se acopereau cu o mîzgă cenuşiu-gălbuie. Transformarea cea mai nemiloasă – din făptura argintie agilă şi suplă, plină de forţă şi de năzuinţi înalte, în ceva orb, cleios şi acoperit de pecingine – se desăvîrşise. Dar misiunea naturii nu se încheiase. Alevinii burduhoşi şi transparenţi, care aveau să se nască tocmai la primăvară, n-ar fi avut ce să mănînce dacă părinţii lor nu s-ar fi întins să moară alături şi peste ei nu s-ar fi format planctonul acela atît de dezgustător.

Se jertfeau de dragul copiilor pe care nu le era dat să-i vadă vreodată, în nici o împrejurare.

Ghenka observa toate acestea în fiecare an, şi poate de aceea nu-l uimea ceea ce uimeşte pe toată lumea – cum de-şi găseşte somonul rîul în care s-a născut sau de ce moare apoi –, ci tot procesul, în întregul său. Neverosimil de statornic. Se desfăşura riguros din toamnă în toamnă, de la un mileniu la altul. Ar fi fost suficient să scoţi o singură părticică, oricît de mică… numai o dată în decurs de mii de ani… şi acest uriaş mecanism viu ar fi încetat să funcţioneze. Dar, slavă Domnului, nimeni nu scosese vreodată nici măcar o singură părticică, iar ea singură nu se scotea.

Ghenka trase la mal năvodul în care rămăseseră numai fîntîneii. Erau şi ei tot somoni, tot în haine nupţiale, dar, după ce depuneau icrele, nu piereau, ci, iernînd în gropile rîului, coborau primăvara spre mare, să se hrănească acolo cu icre de hering şi cu puietul dus de curent al somonilor oceanici.

Fîntîneii nu mureau şi de aceea nu aveau, pare-se, în ei aceeaşi forţă a vieţii – nu urcau niciodată pe rîu atît de mulţi cîţi urcau somonii. Se temeau chiar şi acolo unde n-avea rost: cînd, apărîndu-şi cuibul, o femelă nu prea mare de ketă se năpustea fără să stea pe gînduri asupra bancului de fîntînei flămînzi, aceştia se împrăştiau cît ai clipi. Erau două filosofii de viaţă diferite. Unii trăiau şi se salvau din orice fleac, alţii se sacrificau, şi acest lucru îi făcea puternici.

Vremea era splendidă. În toate zilele cît Ghenka urcase în amonte, de la un adăpost la altul, cu treabă, soarele domnise pe un cer senin fără pată. Zadele îşi lepădau cetina deasupra rîului. Acele galben-brune se roteau în văzduhul cristalin şi încremeneau brusc pe luciul apei. Curgeau agale, odată cu cerul. Panglicile lor aurii conturau malurile. Era cea mai plăcută vreme – doar cîteva grade sub zero, care noaptea coborau pînă la minus zece. Gheaţa din băltoace nu se mai topea. Dimineţile, malurile cu nisip erau zgrunţuroase, se mergea ca pe asfalt. Rîul clocotea: bolovanii şi buştenii care ieşeau din apă erau împodobiţi cu o pojghiţă albă.

Ghenka aştepta zăpada. Dacă ar fi nins puţin, pămîntul s-ar fi acoperit şi el ar fi putut începe vînătoarea. E drept că putea începe oricum, pentru cîini mai important era mirosul, dar aşa, orbeşte, fără tabloul palpitant al urmelor pe zăpadă… nu era frumos. Şi, înţelegînd că în orice clipă poate să înceapă să ningă, Ghenka îşi făcea deocamdată de lucru prin adăposturi, se stăpînea, iar cîinii îi ţinea legaţi. Primul samur prins înainte să ningă era semn rău pentru el – pe urmă tot sezonul avea o vreme nenorocită, nu mai ieşea cu săptămînile din cabană.

Pentru Ghenka, primul animal prins era precum cărţile de ghicit pentru ţigănci – după el îşi prezicea toată vînătoarea. Avea să fie din prima ieşire, din a doua sau cum? Cel mai bine era dacă se întîmpla din prima sau a doua, din a treia încă mergea, dar, cu cît mai tîrziu, cu atît mai rău – însemna că n-avea să aibă noroc. Dacă, pînă să înceapă vînătoarea, era silit să tragă după vreunul pe drum, sezonul avea să-i fie agitat. Erau multe semne – femelă sau mascul, tînăr sau bătrîn? Cîinii îl goneau în copac sau îl dibuiau pe sub pietre?

De fapt, Ghenka nu ţinea minte prea bine ce însemnau toate semnele acestea, născocite de el însuşi, dar vînătoarea era pur şi simplu o treabă serioasă, şi să o începi în grabă sau cu lăcomie nu era drept.

Nu numai omul, ci şi toată lumea lui Dumnezeu e construită contradictoriu. Împărţind peştele, lui Ghenka îi părea rău că nu e zăpadă, dar se şi bucura de vremea aceasta binecuvîntată de toamnă: de cerul încremenit, senin, parcă îngheţat, de taigaua tăcută, de meandrele rîului, a cărui suprafaţă se ghicea după frunzele scorojite de mesteacăn ce se perindau la nesfîrşit. Toate aveau să se ascundă curînd sub zăpadă. Lui Ghenka îi părea rău şi de ele. Nu ştia ce-i place mai mult – taigaua aurie sau samurii prinşi? Lăsă o vreme peştele, căzu pe gînduri şi rămase tăcut, nemişcat, privind malul de vizavi. Îi plăceau samurii, dar nu prinşi, ci aceia care o ştergeau de sub nasul cîinilor.

Puse la îngheţat peştele care se liniştise deja şi curăţă de solzi şi de măruntaie vreo doi fîntînei. Tocmai şi-i agăţa de branhii pe degete ca să-i ducă în adăpost, cînd din tufişuri ţîşni Aika. Se repezi spre el, cu capul pe spate şi dînd nu doar din coadă, ci şi din fund şi chiar din pîntece, dar nu se apropie prea mult. La gît i se legăna un ciot de frînghie roasă cu dinţii.

Aika avea un an, era fiica lui Cinghiz, care urla acum şi lătra de necaz, legat lîngă cabană. Ghenka nu ştia cum avea să se dovedească Aika la treabă. Pe de o parte, părea oarecum fricoasă, se temea de împuşcături, pe de alta, minte avea destulă. În toată viaţa lui de dulău, Cinghiz nu învăţase să-şi roadă frînghia, în timp ce Aika pricepuse imediat. Va trebui să-i explice care-i treaba cu frînghia, se încruntă Ghenka.

— Ce-i, javră? spuse el cu asprime, dar, nu se ştie de ce, mulţumit pînă şi de această poznă a căţelei.

Aika pricepu imediat că fusese iertată, dădu ocol peştelui şi, înfigîndu-şi colţii în spinarea unui fîntînel mai mare, fugi cu el în tufişuri. Peştele începu să se zbată, ea îi dădu drumul, făcu un salt înapoi şi imediat îl muşcă de cîteva ori de cap, zdrobindu-i şira spinării…

— Aika, ticăloaso! răcni Ghenadi supărat de-a dreptul.

Căţeaua se împletici speriată înapoi, aruncă peştele din gură, se răsuci, făcu cîţiva paşi furişaţi şi dădu din coadă – luase o mutră serioasă, de parcă înţelegea ce are de făcut –, şi odată se năpusti spre peştele furat, îl apucă şi, cu un aer preocupat, se îndreptă spre Ghenka.

— Ce eşti aşa afurisită, ai? Ghenka dădu din cap şi nu se putu stăpîni să zîmbească. Dă încoace! Luă el peştele din gura cîinelui. Mişka a învăţat-o să facă aport, se gîndi.

Urcă spre adăpost, spintecă fîntîneii lucioşi, care lăsară sînge viu în ceaun, puse ceapă peste ei şi, turnînd apă, atîrnă vasul deasupra focului. Se gîndea ce să mai facă după prînz. Trebuia să îndrepte antena ruptă, să repare acoperişul, în sus pe Iuhta mai avea cinci adăposturi în care nimic nu era gata – geamurile şi paturile erau încă ridicate sub acoperiş, lemnele de foc pe care le tăiase în primăvară nu fuseseră peste tot duse pînă la cabană. Şi aici mai avea multe de făcut. Să prindă peşte, să-l pună la adăpost la înălţime.

Ciorba fierbea, stropind în jur. Ghenka scoase din foc cîţiva tăciuni ca să ogoiască flăcările şi se gîndi că anul acesta n-apucase să pregătească mai nimic din peşte nici pentru acasă, nici pentru cîini. N-are a face. Verka o să-l pună pe Mişka să pescuiască.

Acasă, în sat, totul era în ordine. Avea casă mare, grădină cu cartofi şi seră. Şi nevastă. Niciodată nu i-ar fi trecut prin cap să-şi facă griji. Verka era o femeie straşnică, şi beat îi era niţel teamă de ea. La patruzeci şi doi de ani îl născuse pe Lioşka – al patrulea. Olga avea deja şaptesprezece ani, Mişka, unul mai puţin, iar Liuba, opt, aşa că Verka ar fi putut să se potolească, dar ea nici nu clipise. „Tu eşti toată ziua în pădure, Olga în oraş, pe Mişka nu-l ţii acasă nici să-l baţi, aşa că las’ să fie!“ Vorbise aspru şi se întorsese cu spatele. Ghenka nu se împotrivise – dacă vrea ea, n-are decît să-l lase. Şi iată că Lioşka, la un an, alerga ca un mînz, răsfăţatul tuturor.

Acasă toate erau în regulă. Toată lumea muncea. În august pescuise la icre împreună cu Mişka. Scoseseră aproape o tonă. Ghenka îşi aminti şi se încruntă. Înainte nu se ocupase cu aşa ceva, dar acum chiar gaborii îi propuseseră. Peştele, ca niciodată, se dădea prins ca neghiobul, şi… probabil n-aveau oameni să le muncească. Sau poate că Vaska Semihvatski trecuse pe la el aşa, ca între vecini… Ghenka fusese de acord, şi pînă la urmă nu ieşise rău – cu banii cîştigaţi ar fi putut să-şi aducă de la Vladivostok o Toyota Landcruiser nu prea veche, de cinci-şase ani. Dar, lăsînd banii deoparte, Ghenka rămăsese cu un gust amar. Era vînător pînă în măduva oaselor şi crescuse cu ideea că în taiga nimic nu trebuie irosit. Iar acum răpusese singur atîta peşte de pomană. Mai mult de două mii de femele – numărase Mişka. Nu că înainte n-ar fi pescuit pentru icre niciodată, se mai întîmpla, bineînţeles, şi o parte din peşte se arunca, era firesc, dar, cînd îl aruncau cu toptanul, era prea de tot. Şi, apoi, ce să mai înţelegi? Miliţienii, care ar fi trebuit să păzească peştele de unii ca el, îl puseseră chiar ei să-l prindă. Se schimba viaţa, şi ceva era în neregulă. Cineva ar trebui totuşi să păzească, se gîndea Ghenka, că noi, numai să ne dea mînă liberă şi…

Avea şi acum un sentiment neplăcut după povestea asta şi nu-i plăcea să-şi aducă aminte de ea. Din blana de samur, la vînătoarea obişnuită, ar fi putut să cîştige tot atît. Iar ăia erau cu totul altfel de bani. Dar acum parcă şi ei îi păreau cîştigaţi necinstit. Se temea instinctiv că toate aceste schimbări aveau să ducă la situaţia în care pînă şi aici, pe pămîntul lui, ar fi putut să apară cineva care să impună reguli noi şi să-i strice vînătoarea.

Focul arsese, ciorba de peşte nu mai clocotea, ci se decantase şi se limpezise. Sub pojghiţa de grăsime roşiatică fierbeau înăbuşit bucăţile de carne arămie. Ghenka puse două foi de dafin şi luă ceaunul de pe cărbuni. Fumă gînditor o ţigară, şezînd, după obicei, pe vine. Nu-i plăcea să-şi amintească de peştele distrus degeaba – în minte îi veneau tot felul de superstiţii. Dacă l-ar fi pescuit legal, tot ce prinsese ar fi fost trimis la prelucrat, dar aşa… Îi trecuse şi pofta de mîncare.

Căţeaua, care dormitase pînă atunci la soare, se ridică şi începu să mîrîie spre pădure. U-u-h, chefni surd, cu gura închisă. Cinghiz tăcea, ciulind urechile ascuţite. Ghenka miji ochii spre povîrniş, prin desişul de zade. Nu se auzea nimic, doar un ţînţar singuratic îi bîzîi la ureche. Aici rareori ajungeau oameni, iar urşii ar fi trebuit să se vîre în bîrlog de-acum, deşi unii mai hălăduiau… N-ar fi fost rău să doboare un Moş Martin, să-l aibă de fiertură pentru cîini.

Pămîntul lui Ghenka, ca al oricărui vînător înregistrat din raionul lor, era întins – avea peste optzeci de mii de hectare. În alte locuri, unde samurul nu era concentrat în anumite focare, ajungeau şi cîte douăzeci de mii, dar, în zona lor, animalele se ţineau pe lîngă izvoare şi pîraie. Pe creste, în stîncăraie sau pe grohotişuri nu dădeai de ele.

Cale de cincizeci de kilometri, tot malul drept al Iuhtei îi aparţinea lui Ghenka. Valea vecină a rîului Elgîn era a lui Kobeakov, iar în amonte, Ghenka se învecina cu Saşka Lepiohin. Avea două adăposturi la comun cu el – la izvoarele Iuhtei şi la Svetlenkoe. E adevărat că, beat fiind, Saşka se făcuse praf cu maşina cu trei ani în urmă, iar anul trecut, pe terenul lui se mutase un moscovit, Jebrovski. Venise pentru scurtă vreme cu elicopterul, şi înapoi îl luaseră tot aşa – îi mergea bine, se vede, avea bani, nu glumă.

Ciudat Jebrovski ăsta! Nici pe departe sărac, fusese peste tot prin lume, dar, cine ştie de ce, îşi luase pămînt aici. Anul acesta venise din nou, cumpărase o căsuţă în port şi avea de gînd să se apuce de vînătoare. Ghenka încerca să creadă că, la fel ca el, Jebrovski era îndrăgostit de taiga şi de vînătoare. Şi chiar şi de singurătatea aceasta a vînătorului. Dar îi era greu să-şi închipuie aşa ceva: chiar dacă părea să vorbească simplu, fără cuvinte şmechere, să urmărească atent cum se vînează şi să povestească despre ce făcea, moscovitul era totuşi altfel. Poate prea orăşean, cine ştie? Cu Trofimîci, de pildă, era mult mai simplu.

Ghenka avea unsprezece adăposturi pe bucata lui de taiga, şi aproape toate erau pe Iuhta, unde se vărsau în ea izvoare şi afluenţi. Între cabane erau croite drumuri cu snowmobilul, drumuri „de Buran“⁵, pentru pus capcane, de cîte cincisprezece-douăzeci de kilometri, dar Ghenka începea întotdeauna pe jos. Ferea Buranul de drum pe puţină zăpadă şi, în plus, îi plăcea mai mult vînătoarea în linişte, cu cîinii. Îşi vedea astfel de lucru fără grabă şi urca de la un adăpost la altul desfăcînd capcanele, pregătind peştele pentru iarnă, împuşcînd ierunci, cocoşi de munte şi potîrnichi drept momeală şi făcînd ordine în cabane.

Plecă la şapte dimineaţa, pe întuneric încă. Luă cîinii, carabina şi, pe ger – mîinile şi picioarele îi îngheţau –, porni pe drumul cunoscut deasupra rîului. Mergea uşor – în spinare avea un ceaun mic, o cutie cu carne fiartă, ceai, zahăr, o pereche de pantaloni şi un pulover de rezervă şi vreo cinci capcane, pentru orice eventualitate. Toporul îi atîrna într-o legătură la brîu. Fericit că plecase devreme şi că avea înainte o zi lungă, Ghenka privea din cînd în cînd în direcţia rîului. Nu se zărea în întuneric, se auzea numai zgomotul înfundat al apelor de toamnă, curgînd parcă atente. Ocolind malul stîncos de la un cot învolburat al rîului, drumeagul urca întruna.

Ghenka trecea de la adăpostul principal la cel de pe Sekcea. Erau şaisprezece kilometri pînă acolo. Drumul ţinea întîi malul Iuhtei şi, după vreo zece kilometri, făcea o buclă în sus pe pîrîul Nimat. Ghenka socotea să ajungă pînă la izvoarele pîrîului, să vadă cum stătea treaba acolo cu samurii, şi, dacă nu era nimic, să treacă deja fără potecă o creastă muntoasă şi să coboare la cabană prin valea vecină. Pe la trei-patru după-amiaza se gîndea să fie la adăpost. Dăduse drumul cîinilor – fie ce-o fi, hotărîse.

Ger, nu glumă, se gîndea Ghenka, ştergîndu-şi din cînd în cînd nasul îngheţat. Să nu-ţi vină să crezi – nici iarna la minus patruzeci nu pişcă aşa. Drumul ieşea într-o potecă veche a iakuţilor.

Pe Iuhta, inclusiv pe pămîntul lui, trecea cîndva drumul spre Iakuţia. Veacuri la rînd se perindaseră pe aici evenii cu renii lor, apoi neîmblînziţii cazaci îşi croiseră cale, căutînd ieşire la ocean. Duceau cu ei tot felul. Mergeau spre răsărit – coborînd cu plutele pe Rîbnaia şi Elgîn, iar înapoi în Iakuţia urcau traversînd podişul Iudoma, ţinînd drumul acesta pe malul Iuhtei. Expediţia lui Bering⁶, care căutase hotarele Eurasiei, adusese de pe continent pe ocean tot echipamentul corăbiilor: odgoane, ancore, tunuri. Pe Elgîn drumul era mai scurt, dar cu două trecători înalte prin munţi.

Ghenka avea instinct de proprietar asupra drumului acestuia. Nu-i plăcea că atîtea mulţimi de oameni bătuseră cîndva poteca… Uneori părea chiar că, în orice clipă, de după vreo cotitură avea să-i iasă în cale o caravană de două-trei sute de cai de povară. Şi asta pe pămîntul lui. Sau, cine ştie, că o să vină vremuri cînd pe aici are să treacă din nou, pe jos sau călare, oricine avea chef.

Ultimii care se folosiseră de drumul acesta fuseseră păstorii care goneau vara renii spre Iakuţia. Asta se întîmplase cu cincisprezece-douăzeci de ani în urmă, cînd în colhozuri încă existau brigăzi de creştere a renilor. De atunci, drumul fusese năpădit de iarbă pe alocuri.

Urmînd cărarea, Ghenka se lăsa în jos spre Iuhta; la un cot era înfipt un stîlp ascuţit pe care se mai vedeau urmele unor cifre verzi. Ghenka cercetase nu o dată asemenea stîlpi: încercase să-şi închipuie cine şi în ce vremuri îndepărtate cioplise un copac întreg, viu, mai înalt de un stat de om, ca să se vadă şi iarna. Şi ce vopsea mai era şi asta, de ţinea pînă azi? Stîlpii marcau drumul de poştă şi apăreau tot la vreo zece kilometri. Construcţii destul de mari din bîrne, ruinate de-acum, rămăseseră pe locul vechilor grajduri de cai. Pe pămîntul lui erau trei, şi alături de ele se ridicau mormane de sticle vechi, probabil de alcool.

Drumul fusese făcut cu multă muncă, şi asta îl uimea pe Ghenka din cale afară. I se părea că, dacă acum lumea e atît de îngustă la minte şi n-ar mişca un deget de dragul vreunui interes obştesc, cu două sute cincizeci de ani în urmă, omul trebuie să fi fost Dumnezeu mai ştie cum. Se opri, socotind cît de grea trebuie să fi fost tăierea unui asemenea drum cu topoare făcute la fierărie şi cu joagăre de mînă. Dacă fuseseră vreo zece oameni, le luase probabil cel puţin de o săptămînă să croiască de pildă coborîşul ăsta spre rîu. Ochii i se opriră asupra unor zade seculare, care ţineau minte vremurile acelea – săniile-remorcă⁷, lunecînd pe coastă, se loveau de-a curmezişul de copac, lăsînd, de la an la an, urme tot mai adînci.

Ghenka, deşi visa uneori cum ar fi să trăiască o săptămînă-două în timpurile acelea, cînd şi samurul, şi aurul erau la îndemîna oricui, cădea pe gînduri, precaut. L-ar fi înhămat şi pe el să facă drum sau să care cine ştie ce prin trecători… Dar apoi oricum se învoia – pe o săptămînă ar fi fost interesant. Cum trăiau oamenii pe atunci? Ar fi răbdat.

Drumul trecea apoi peste un banc de nisip pe celălalt mal, la Trofimîci. De doi ani nu mai vîna moşul. Nu mai putea, merge deja gîrbovit, iar ochii îi sînt ca apa rîului iarna… Anul trecut, aşa cum e, îndoit ca un cîrlig, dar tot se tîrîse, se pregătise să vină… Însă nu mai ajunsese. Se neliniştise prea tare, se vede, şi făcuse un infarct. Anul ăsta iar îşi scosese catrafusele de la naftalină, le agăţase pe gard. Trecuse de cîteva ori pe la el, îl întrebase nişte mărunţişuri, dar era limpede că-şi face griji. Verka chiar glumise: unde vrei să te mai duci, pasămite, Ivan Trofimîci, mai înţepeneşti Dumnezeului pe undeva! Mai bine stai lîngă fată! Tot vine pe la dumneata… Moşul o ascultase neatent, chibzuia la ceva, se vedea pe faţa lui că se gîndise mult la asta şi nu-i venea să discute subiectul, dar deodată înălţase privirea spre Ghenka, întinsese degetele încîrligate către ţigara care-i fumega lui Ghenka în colţul gurii, îi rupsese filtrul şi-l aruncase spre sobă. După infarct nu mai avea voie sub nici o formă să fumeze.

— Asta, Verka, n-ar fi cine ştie ce… Trăsese fumul în piept şi se uitase la chiştoc. Numai să ajung acolo! Şi dacă înţepenesc acolo nu-i nimic. Mai bine decît să zac aici ca o cîrpă. Tăcuse, apoi se uitase cu ochi scînteietori la Ghenka: Şi dacă acolo mă fac bine? Ia zi, Ghenka? Tu ştii. Acolo n-ai timp să boleşti!

Şi iar tăcuse, trăgînd grijuliu din ţigară.

— Atîta că nu-mi vine să mor în cabană. Cînd îşi pierde puterile, omul trage întotdeauna la adăpost. Să vină şi să mă găsească acolo… – chipul nepăsător de bătrîn se încreţi abia vizibil – … ar fi cam de două parale dacă… Dar în taiga nu-i nimic – mă găsesc lupii, mă ciugulesc păsările… Nu-i nimic… E pămîntul meu, le ştiu pe toate acolo.

După trei ore, Ghenka se apropie de pîrîul Nimat. Urcă pînă la copacul pe care cîndva îl prăbuşise singur peste apă. Nici că avea loc mai bun. Nu punea decît trei capcane de-a lungul pîrîului, dar în ele se prindeau întotdeauna cel puţin cinci samuri, ba se întîmpla să prindă şi cîte şaisprezece pe sezon. Ghenka îşi şterse sudoarea, intră în apă, se întinse pînă la capcană şi începu s-o desfacă. Îi plăcea să trîntească cîte un trunchi peste pîrîul care nu îngheţa niciodată, cioplea crăcile, dacă era prea stufos, pentru ca animalul să-şi facă potecă, şi la mijloc punea cursa. Momeală lega din ambele părţi. Odată prins, samurul rămînea atîrnat de frînghie deasupra apei. Ghenka scoase din rucsac o pungă de plastic în care pusese deja de cîteva zile la murat nişte ierunci tăiate în două. Răspîndeau un miros care-l făcu pînă şi pe Cinghiz să se întoarcă şi să se tragă într-o parte. Puse capcana şi se aşeză să fumeze.

La vărsarea pîrîului în Iuhta era un locşor cu malurile năpădite de arini şi lozie, unde somonii îşi depuneau icrele şi se aşezau apoi să moară. Peştele neînsufleţit zăcea pe fund, acoperit cu un strat uşor de mîl. În lungul celuilalt mal ursul lăsase urme nu demult, poate chiar în noaptea dinainte. Pescuise, după cum se vede, somon. Nu mănîncă el acuma peşte, se gîndi Ghenka, prin tufişuri e plin de alune. Îşi ridică turetcile, trecu pîrîul nămolos şi cercetă cu atenţie urmele. Ursul era mare şi, într-adevăr, nu mîncase peşte, venise numai în recunoaştere. Ghenka termină de fumat, azvîrli chiştocul în apă şi se uită gînditor la cer, apoi în adîncul taigalei, unde dispăruse ursul.

2

Chiar în timp ce Ghenka trăgea afară năvodul plin cu peşte şi mijea ochii la soarele blînd de toamnă, şeful miliţiei raionale, locotenent-colonelul Aleksandr Mihailovici Tihii, mergea pe malul mării într-un Uaz⁸ împreună cu adjunctul său, maiorul Gnidiuk⁹. Şi privea acelaşi soare blînd. Aleksandr Mihailovici era un bărbat înalt şi gras care gîfîia deja puţintel, cu obraji roşii, brăzdaţi de vinişoare albăstrii, şi cu ochii vag severi, vag şireţi, dar în general liniştiţi ai omului care îşi cunoaşte valoarea şi aproape că nu-şi face griji în această privinţă. Mîinile groase şi puternice ţineau cu uşurinţă cercul volanului şi schimbau vitezele cu mişcări sigure.

Şeful miliţiei nu era om rău, rezolva problemele nu după lege, ci în felul său, adică putea să treacă multe cu vederea, şi în sat avea o reputaţie bună. De altfel, nu el inventase rînduielile acestea – aşa stăteau lucrurile în raion de cînd lumea, iar el – pentru acest lucru lumea îl şi respecta, pînă la urmă – nu introdusese nici o regulă nouă în marea sa „ogradă“ şi se purta în general cu simplitate. Putea, după caz, să bea un pahar de tărie cu oamenii harnici din sat şi să-l îndulcească apoi cu o coajă de pîine, dar putea şi să-i ardă o scatoalcă vreunei haimanale obraznice… în loc s-o bage la arest. Nu se credea cu stea în frunte şi nici nu era prea lacom – combinaţie tocmai bună pentru un şef.

Acum Aleksandr Mihailovici îngîna ceva pe sub nas, fără să-l bage în seamă pe Gnidiuk. Era în toane bune, poate chiar foarte bune, dar ceva îl neliniştea. Ba chiar se temea puţin de un lucru numai de el ştiut.

Urma să fie transferat pe Continent¹⁰ ca adjunct de şef de inspectorat într-una din regiunile¹¹ mai mici din sud, dar în care nu se ştia încă definitiv. Era o avansare în funcţie – cu încă o steluţă pe piept – la gradul de colonel, adică aproape de general, dar cel mai important era că acolo răspunderea era mult mai mică. Şi Aleksandr Mihailovici era în starea aceea fericită şi liberă cînd problemele locale, nerezolvate de ani de zile, şi în general tot ce se petrece în jur nu te mai tulbură prea tare şi gîndurile zboară undeva spre zări îndepărtate. Pe de altă parte însă, privind de la înălţimea acestei fericiri la viaţa obişnuită a satului, simţea cum i se strînge inima de amărăciune. Îi plăcea cuibul acesta de oameni liberi, în care, orice s-ar spune, era stăpîn.

Cu doar două zile în urmă condusese la plecare o comisie de la Moscova. Totul trecuse, slavă Domnului, fuseseră cu elicopterul la cascadă, vînaseră urşi din zbor cu kalaşnikovurile şi băuseră în aşa hal, că pînă şi Tihii zăcuse pe urmă o jumătate de zi. Musafirii plecaseră abia ţinîndu-se pe picioare, dar mulţumiţi, se pare. Doar fetiţele o făcuseră cam lată la sfîrşit, îşi cam dăduseră poalele peste cap, dar nu-i mare bai, se mai întîmplă, se liniştea singur Aleksandr Mihailovici şi pe undeva era chiar bucuros – păcatele bărbăteşti pe care le împărţea cu conducerea îi picau cel mai bine. Oaspeţii sosiseră complet străini şi plecaseră ca nişte oameni de-ai casei. Schimb de telefoane, promisiuni de prietenie, ajutor mai sus, una-alta…

Dar nu de asta era neliniştit şeful miliţiei. La cincizeci şi doi de ani, Tihii era tot holtei. Iar acum, înţelegînd că trebuie să plece din sat, se ducea la mina de aur după Maşa. Erau deja de trei ani împreună, şi Tihii rămînea aproape întotdeauna la ea peste noapte, dar, nu se ştie de ce, nu se însurase cu ea. Vorbeau, bineînţeles, despre asta – în glumă.

Ieri Aleksandr Mihalîci¹² se fîţîise pînă la prînz prin apartamentul lui de serviciu, mai mult gol, băuse zeamă de varză şi se tot gîndise. Ameţit după zaiafet, gata de mari vitejii, se hotărîse să meargă azi după ea. Şi cu asta, basta! Îşi scosese o cămaşă albă, băgase fierul în priză, aşteptase să se încălzească şi se gîndise că n-ar fi fost deloc rău ca Maşa – tînără şi frumoasă – să-i fie în clipa aceea alături. Ea i-ar fi călcat cămaşa, iar el ar fi privit-o şi s-ar fi simţit bine. Maşa era cu şaisprezece ani mai tînără. Lui Aleksandr Mihalîci asta îi plăcea, dar îl şi făcea să se fîstîcească puţin.

De bucurie îl luase pînă şi pe Gnidiuk cu el. Trimis nu de mult de la regiune, acesta se tot oferea să-i fie tovarăş de drum – ţintea să-i ia locul şi voia pesemne să vadă ce şi cum. Dar cel mai probabil se agita degeaba. Locul lui Aleksandr Mihailovici Tihii fusese propus, poate chiar deja vîndut cine ştie cui, undeva la centru, la vîrf. Tihii o ştia precis, locul trebuia eliberat, de aceea şi transferul pe Continent îl costase ieftin. Băieţii ăia veseli, burtoşi şi obraznici din comisie veniseră de fapt ca să evalueze dimensiunile afacerii. Poate vreunul dintre ei dăduse deja banii pentru locul lui. Aşa se proceda acum.

Drumul dinspre mare cotea către dealuri şi înainta apoi prin tundra largă, cu tufişuri mărunte. Lacuri mici sclipeau în soare, mlaştinile luau culoarea arămiu-roşiatică a muşchiului. În scurt timp, maşina începu să urce oblic panta unui deal acoperit cu o pădure nu prea deasă de zade strîmbe. Vînturile care băteau dinspre mare schilodiseră copacii, îi răsuciseră în tot felul de întortocheri, îi boţiseră în cele mai ciudate şi mai inutile forme. Aleksandr Mihailovici se gîndea întotdeauna la asta – cui, adică, îi foloseşte ca un asemenea arbore, zvelt de la natură, să se transforme într-un soi de monstru oribil cu coadă şi cu două capete…

Apoi gîndurile îi trecură imediat la ceva mai plăcut: la Maşa. Îi cumpărase chiar şi un inel cu o piatră străvezie, comandat special de la oraş. Simţea colţurile ascuţite ale cutiei în buzunarul tunicii. Tihii zîmbea mulţumit şi îşi rîdea în sinea lui de el însuşi – niciodată nu-i dăruise aşa ceva. De fapt, în general nu-i făcuse cadouri, nu ştiu cum se făcuse, dar nici nu se gîndise la asta. Acum mijea vesel ochii, scotea din cînd în cînd, pe neaşteptate, cîte un „ru-ru-ru“ cu buzele rotunjite, încît Gnidiuk se pierdea cu firea, nu ştia cum să reacţioneze şi nu făcea decît să smiorcăie din nasul coroiat, mare şi moale. Două riduri groase ca două făgaşe îi suiau de la şaua nasului pînă la rădăcina părului. Din cauza acestei cute neobişnuite, nasul părea de două ori mai lung şi arăta ca o adevărată bîrnă, la care se alăturau doi ochi cam blegi şi o pereche de buze groase şi parcă bosumflate. Aleksandr Mihailovici întoarse către sine oglinda retrovizoare. La el totul arăta normal: ridurile îi brăzdau fruntea de-a curmezişul.

Jeepul urca tot mai sus, iar tundra şi marea se deschideau în toate părţile. Era soare, marea îşi scînteia nemărginirea la orizont, albastră-sinilie, şi părea caldă.

Lui Aleksandr Mihailovici nu-i venea să plece de aici. Dacă ar fi fost după el, nu s-ar fi mutat, ba chiar s-ar fi pensionat pe caz de boală. Dar… în ultimii doi-trei ani – naiba ştie cum se ajunsese aici, cu Semihvatski şi cu afaceriştii lui. Tihii făcuse destul de mulţi bani. Treaba luase avînt în raion… cînd ici, cînd colo fusese nevoie de ajutorul lui… el, la drept vorbind, nu ştia cine ştie ce despre povestea asta şi nici nu-şi vîrîse nasul: organizatorul principal era căpitanul Semihvatski, adjunctul lui pe probleme operative. Se agita, îi acoperea pe „întreprinzători“, îi presa pe nesupuşi… Tihii se uită la Gnidiuk. Acesta îi zîmbi imediat drept răspuns, atît de vizibil linguşitor, încît Aleksandr Mihailovici se simţi prost. Şi pe ăsta nu degeaba i-l vîrîseră pe gît. Făcuse şmecherii cu apartamentele de protocol la regiune. Îi jupuise de bani chiar pe ai lor…

— Ne oprim şi noi olecuţă să gustăm ceva, Aleksandr Mihalîci? Mi-a pus nevastă-mea o grămadă…

Gnidiuk făcu semn cu capul către geanta mare de pe bancheta din spate.

Tihii se gîndea mai departe la tovarăşul său şi îl privea, se vede, cu interes. Apoi păru să se dezmeticească.

— Păi am putea. Pînă la exploatarea auriferă mai aveau cinci kilometri, şi chiar şi lui îi trecuse prin cap să dea pe gît un păhărel ca să mai prindă curaj. Acuşi ajungem sus la Coloane.

Drumul deveni drept şi o porni pe curba de nivel. Marea licărea acum în stînga lor printre copacii scunzi, printr-un abur subţire vineţiu. Furat de farmecul peisajului, Aleksandr Mihailovici mai că rată curba. Frînă, începu să dea înapoi şi văzu că povîrnişul spre poiana de sub un ţanc de stîncă unde opreau întotdeauna să bea ceva era blocat de o zadă prăbuşită. Opri motorul, zîmbi ca pentru sine şi coborî greoi din maşină. Gnidiuk se dădu şi el jos şi se întinse peste bancheta din spate după geanta cu mîncare.

Aleksandr Mihalîci îşi dădu seama că lasă jeepul fără jenă de-a curmezişul drumului – ba chiar periculos, pentru că, nu departe, drumul cotea pe după stîncă –, dar renunţă îndată să se mai gîndească la asta. Pe aici trecea cîte o maşină la o săptămînă. Se întinse, dezmorţindu-şi umerii şi coapsele înţepenite. Voia, nu se ştie de ce, să-i arate lui Gnidiuk că e stăpîn deplin aici şi nu se teme de nimeni, că poate, dacă aşa are el chef, să lase şi maşina de-a curmezişul drumului, deşi gîndul acesta era mai degrabă întîmplător, nu îi era caracteristic lui Tihii. Mijind ochii la vederea mării şi a soarelui, se gîndea la prietena lui – aproape soţie. Că era deja la doi paşi şi că ei îi plăcea să-l vadă puţin băut. Şi lui îi plăcea să fie cherchelit cînd era cu ea.

Tihii deschise portbagajul şi, scoţîndu-şi tunica şi cravata, îmbrăcă scurta vătuită direct peste cămaşă. O închise la un nasture peste burtă şi scoase din buzunar un pahar din sticlă şlefuită – cu o faţă atît de liniştită şi de serioasă, încît ai fi zis că în buzunarelor tuturor scurtelor vătuite trebuie să se afle cîte un pahar.

— Ce tot faci acolo?

Tihii îl urmărea cu o privire condescendentă pe Gnidiuk, care ţinea într-o mînă geanta grea cu mîncare, iar cu cealaltă se chinuia să tragă un soi de învelitoare incomodă de pe bancheta din spate a maşinii. Din învelitoare ieşiră nişte ţevi de aluminiu, care se proptiră pe pămînt, lipite una de alta.

— Am luat o măsuţă cu scaune… gîfîi Gnidiuk, privind neajutorat în jur.

— Ei, lasă-mă! Uite, vezi că mai e acolo o pufoaică…

— Aha, se bucură maiorul, lăsă baltă învelitoarea şi dădu ocol maşinii. Unde ne aşezăm, Aleksandr Mihailovici?

Tihii băuse nu o dată împreună cu Gnidiuk, însă numai în grup, şi sublocotenentul îşi dădea seama limpede că Gnidiuk era, în privinţa asta, nu tocmai de nădejde. Poate nu chiar beţivan de-a dreptul, dar trăgea tare la măsea. În clipa asta voia aşa de tare să bea, că nu mai vedea nimic în jur. Ceea ce nu era în regulă. Vaska Semihvatski… el s-ar fi încadrat în peisaj, s-ar fi întins niţel, ar fi admirat cerul, tundra, s-ar fi uitat lung la şeful lui ca la un părinte… Tihii aşternu pe iarba uscată un cojoc cu poale lungi, folosit de mulţi ani în acest scop, se lăsă într-o rînă, pe o margine, sprijinindu-şi obrazul rotofei cu cotul, şi se uită cum maiorul pune masa.

Anatoli Semionovici turnă votca în pahare. Masa nu semăna deloc cu ce era Tihii obişnuit să vadă în sat. Totul era învelit în folie de aluminiu: nişte plăcinţele rumene mici de tot, kimchi coreean, castraveţi puţin acri, scoici cu maioneză, nu tu peştele obişnuit, fript sau afumat, nu tu carne fiartă – pricepută, se vede, muierea, organizată, o evaluă Tihii în gînd pe soţia maiorului, deşi de fapt pe Maşa, că gătea mai bine. Şi îşi luă paharul umplut pe jumătate. Asta îi era porţia de obicei.

— Hai, sănătate!

Tihii bău cu plăcere, pe îndelete, aşa cum se bea apa pe arşiţă, răsuflă fără grabă şi ascultă ce se întîmpla înăuntrul lui. Nu înţelegea defel cum pot oamenii să dea pahare pe gît unul după altul – nu auzeau nimic. Acum, de pildă, el simţea totul foarte limpede: şi cum i se scurge votca în trup ca o cascadă puternică şi, apoi, cum i se înalţă fermă prin vene, încălzindu-l şi înveselindu-l. Se uită cu condescendenţă, ba chiar cu milă la Gnidiuk, care înfuleca de zor, cu gura plină.

— Ce votcă e asta? întrebă aşa, într-o doară.

— De la Petersburg, mi-o trimit băieţii de la oraş cu avionul. Nu pot s-o beau pe asta de aici, e nasoală rău! Cine ştie, o fi toată aşa, în cisterne atunci… era alcool denaturat…

Tihii făcu un gest cu mîna, oprindu-l: ştiu, ştiu, adică.

— Oricum, votca se poate trimite şi cu vaporul… Nişte comercianţi de la mine din oraş mi-au propus să ne livreze cîtă vrem. Au zis că sînt gata să lase la preţ douăş’cinci la sută dacă închidem alte canale… lămuri Gnidiuk.

Tihii nu-l întrebă nimic. Nu era treaba lui. De două ori pe lună, Vaska Semihvatski îi aducea un plic – cu respect, spunea, zîmbind subţire, de la „întreprinzători“. Tihii nu agrea astfel de glume, şi, ascunzînd plicul, se crispa, încrunta sprîncenele într-o expresie îngrijorată, ştergea biroul cu pumnul şi începea să vorbească despre cu totul altceva. Şi numaidecît se mînia pe Vaska pentru că nu făcuse nu ştiu ce. Vaska ştia toate astea foarte bine şi fie îşi privea şeful în tăcere şi cam obraznic, fie pur şi simplu pleca, spunînd că n-are timp. După primirea plicurilor, Tihii dormise la început prost, le ascunsese şi răsascunsese, ba două dintre ele, cu tot cu verzişorii dinăuntru, ajunseseră, la beţie, direct în sobă, dar cu timpul se obişnuise.

Omul se deprinde repede cu ceea ce-i place.

Venind dinspre mina de aur pe autoşenilă¹³, Stepan Kobeakov mergea cu toată viteza. Copacii dispăreau în goană pe margine, de sub şenile zburau pietre, la curbe vehiculul ieşea de pe drum şi strivea tufărişurile. Stepan fusese să vîndă icre, dar băieşii îi oferiseră numai jumătate de preţ. Stătuse puţin, privind în pămînt, apoi urcase tăcut în cabină, demarase şi întorsese în loc atît de brusc, încît rulota frumuşică, de producţie străină, a directorului minei se zguduise şi fusese învăluită de un fum albăstrui.

Cu toate că plecase plin de pete roşii pe obrajii înnegriţi de soare, Stepan nu era totuşi foarte supărat. Băieşii aveau şi ei motivele lor. Mizerabile, fireşte, pentru că în oraş, unde avionul lor zbura în fiecare zi, icrele erau de două ori mai scumpe decît le dădea el, dar ca Stepan era jumătate de sat, şi mulţi lăsaseră probabil şi mai mult la preţ. Ar fi lăsat şi el, dar directorul cu bărbia lui dublă îi zîmbise prea obraznic, privindu-l drept în ochii roşii de oboseală şi de praf. Înţelegea pesemne că, dacă, riscînd, omul adusese icrele atît de departe, puţin probabil avea să plece cu ele înapoi. Cu Kobeakov, care niciodată în viaţă nu se îmbogăţise pe seama altuia, nu-i ieşise însă socoteala. Banii puşi deoparte pentru speculanţi mai treacă-meargă, dar oameni din ăştia care te mai iau şi de sus nu-i plăceau deloc.

Mai avea un motiv să-i fie ciudă: de multă vreme ar fi trebuit să iasă la vînătoare, şi tot nu reuşea, iar principala piedică erau tocmai icrele nevîndute. Stepan apăsă pe manete, autoşenila se înecă, şuierînd, scrîşni mai tare din fiare şi ţîşni peste făgaşe şi gropi.

Îi luase o zi şi o noapte să scoată icrele din ascunzătoarea de pe rîu, aproape că nu dormise, gonise două sute de kilometri prin taiga şi acum, cu mintea vlăguită, golită de orice gînd, se îndrepta direct către sat. Acolo era uşor să găseşti cumpărător, gaborii îşi luau cele douăzeci de procente şi cu restul n-aveai decît să faci ce-ţi trăsnea prin cap, dar Kobeakov nici nu se uita la ei – nu voia să aibă nimic de a face cu miliţia. Le arăta permisul celor de la circulaţie, iar dacă aceştia începeau să facă pe deştepţii, zvîrlea cheia pe scaun şi pleca pe jos. Şi agenţii – erau numai patru în tot raionul – ştiau acest lucru şi nu-l opreau.

Drumul se bifurca. Ramura nouă, bătută de băieşi, cobora în tundră, o traversa şi continua pe ţărmul mării, cea veche cotea pe povîrnişul dealului. Kobeakov reflectă o clipă şi alese drumul vechi – era mai scurt.

În clipa cînd, zăngănind şi scrîşnind, autoşenila se năpusti de după stîncă, Tihii şi Gnidiuk, aprinşi la faţă şi mulţumiţi după ce băuseră şi mîncaseră, tocmai se urcau în Uaz… De pe partea lui, Gnidiuk povestea ceva cu voce tare şi rîdea singur, aşa că Tihii fu primul care mai întîi auzi, apoi, imediat, şi văzu autoșenila. Înlemni lîngă portieră, şi numai mîna lui, care apucase să se agaţe de volan, se strînse maşinal, neştiind ce să facă. Cu o iuţeală neaşteptată, Gnidiuk sări în tufişuri. Numai chipiul îi rămase pe drum.

Autoşenila se opri chiar lîngă bara de protecţie a jeepului. Derapă înainte şi într-o parte pe noroi, se aplecă în faţă mai să muşte pămîntul, se propti în loc zăngănind şi amuţi. Stepan se lovi la umăr, fu cît pe ce să spargă parbrizul cu capul, îşi şterse sîngele de pe cucuiul răsărit pe frunte şi dibui după contact. Abia acum înţelese că nu avea pe unde să treacă, dar nu-şi arătă nemulţumirea, porni motorul şi începu să dea înapoi. În aceeaşi clipă, Gnidiuk ieşi din tufiş agitat, înjurînd de mama focului şi culegîndu-şi şapca de pe jos… Îşi desfăcea, cine ştie de ce, tocul pistolului.

— Cum… îndrăzneşti? Cine-i?

Deşi, după toate aparenţele, nu-şi dădea seama că răcneşte, maiorului mai că-i ieşiseră ochii din cap.

Kobeakov, care se dăduse puţin înapoi, își opri vehiculul, privind întunecat la cei doi miliţieni. Tihii îl recunoscu şi dădu să urce la volan, ca să-i facă loc să treacă. Gnidiuk însă, dîndu-şi seama că şoferul autoşenilei se speriase după ce fusese cît pe ce să-l calce pe şeful miliţiei, apucă mînerul portierei. Nu-i vedea faţa lui Stepan din cauza petelor de lumină de pe parbriz. Portiera nu se deschidea. Pînă la urmă, o smuci.

Stepan îl privea drept, fără să clipească, şi Gnidiuk se pierdu cu firea. Puţine căutături atît de aspre văzuse în viaţa lui.

— Unde goneşti aşa? îi ţîşni maiorului de pe buze, şi pistolul, care păruse o clipă să încremenească la jumătatea drumului, ieşi în sfîrşit la iveală. Asta, după cum îşi avea să-şi amintească apoi Tihii, fusese prima greşeală a adjunctului său.

Şi poate că totul s-ar fi dezumflat dacă Gnidiuk n-ar fi călcat rău de tot în străchini. Temîndu-se să-l privească pe Stepan în ochi, se dădu cîţiva paşi înapoi, sări neaşteptat de agil pe o şenilă şi începu să tragă pînza de cort de pe cutiile legate în spatele cabinei. Nimeni n-ar fi făcut aşa ceva în sat, nici cel mai prost miliţian.

Kobeakov înţelese că i se făcea percheziţie… şi în minte îi răsări zîmbetul strîmb, nervos cu care Vaska Semihvatski îi spusese că oricum au să-l prindă asupra faptului. Sîngele i se urcă în obraz.

— Pleacă de-acolo, lepădătură!

Glasul îi era doar aparent liniştit. Se auzi un pocnet periculos, răsunător, de piedică trasă, şi în mîini îi apăru o carabină cu ţeavă scurtă.

În timpul acesta, Tihii, care nu se aştepta la aşa ceva, stătea liniştit la volan şi îşi pipăia buzunarele după cheie… Dar atunci îl văzu pe Gnidiuk ridicînd mîinile cu pistolul Makarov deasupra capului, apoi pe Kobeakov, care ieşise prin chepengul din capota autoşenilei cu carabina în mîini… Se gîndi dacă n-ar fi fost mai bine să coboare din maşină, dar hotărî mai întîi să se dea la o parte din drum. Abia cînd văzu că, gîrbovit ca un laş, Gnidiuk aruncă pistolul la picioare, se dădu jos din Uaz şi se apropie.

— Kobeakov, ce-i asta?

Aleksandr Mihailovici încruntă, după obicei, sprîncenele, deşi nu avea de gînd să-şi arate prea tare muşchii.

— Dă-i drumul şi tu!

Privirea lui Kobeakov nu anunţa nimic bun. Obrajii neraşi, presăraţi cu pete sîngerii…

— Ce faci, loază, ce…?

Chipul locotenent-colonelului se împurpură. Falca de jos i se opinti înainte, ca la buldogi.

Glonţul explodă la picioarele şefului miliţiei, împroşcîndu-i silueta masivă cu praf. Pe faţă i se scurseră picături pămîntii, iar cămaşa albă de ocazie se umplu dintr-odată de picăţele. Tunetul împuşcăturii pluti liber pe deasupra taigalei.

— Aruncă arma!

Patul carabinei îl împunse pe Tihii în piept.

Locotenent-colonelul, fără să înţeleagă, se încruntă, scoase pistolul Makarov din toc şi-l azvîrli la pămînt. Îi trecu prin minte că oricum era neîncărcat.

Două pistoale înnegrite din dotarea poliţiei zăceau în băltoacă. Chipul lui Tihii era înnegurat, murdar şi parcă uşor pierdut, uitase de cînd nu mai fusese pus într-o asemenea situaţie – poate chiar niciodată. Gnidiuk desfăcu braţele şi le ridică şovăitor, băgă capul între umeri şi trecu încet în spatele şefului.

Fără să se uite la cei doi, Kobeakov se lăsă în jos prin chepengul autoşenilei, trînti carabina pe banchetă şi apăsă pe manete. Vehiculul hurui şi eliberă un fuior de fum albăstrui puturos. Mai întîi şenila stîngă călcă pistoalele cu sete, îngropîndu-le în noroi, apoi namila de fier lovi radiatorul Uazului. Motorul mugi. Jeepul se mişcă într-o parte şi alunecă prin mîl către marginea drumului, se înfipse o clipă într-o zadă subţire, o rupse şi se prăvăli fără grabă prin tufele de caprifoi de pe coasta dealului, zdrobind copacii firavi. Cînd roţile, cînd capota albastră boţită se înălţau în aer ameţite.

Legănîndu-se de spate, autoşenila reveni pe centrul drumului, scoase un muget şi dispăru după curbă. Curînd, nu se mai auzi deloc.

Cu faţa cenuşie, Tihii şedea pe zada prăbuşită din cauza căreia se petrecuseră toate şi se străduia să nu se uite la Gnidiuk. Scoase Dumnezeu ştie de ce o tabletă, deşi nu-l durea nimic. Fălcile i se încleştaseră de ciudă. În cele din urmă, nu se mai putu stăpîni:

— De ce te-ai băgat, janghină? mîrîi el cu pastila în dinţi, apoi o scuipă cu totul din gură şi ridică spre maior o privire încărcată de ură.

Acesta, neînţelegînd nimic din cele întîmplate, scormonea în noroi după pistoale cu o creangă uscată răsucită, şi toată înfăţişarea lui arăta cît de adînc erau îngropate şi cît de greu îi venea să le scoată.

— A?!! răcni Tihii, şi Gnidiuk, făcînd fără să vrea un pas îndărăt, se îndreptă de spate.

„Nemernicul, cît e de laş!“, se întoarse Tihii scîrbit. „Cum naiba a ajuns maior?“ Pur şi simplu nu se putea uita spre el, în timp ce la Kobeakov s-ar fi uitat acum cu mare plăcere. Ar fi stat la taifas… Tihii se mîniase într-atît pe Kobeakov, că pumnii i se strîngeau singuri şi tare ar fi vrut să-l prindă din urmă… Dar era limpede ca lumina zilei şi cine era vinovat de toată porcăria asta. Şi miliţianul se trezi fără voie de partea celui pe care, dacă ar fi putut, l-ar fi făcut mici fărîme. Şi pe care acum trebuia să-l sancţioneze.

— Eu… din pămînt din iarbă verde vi-l scot pe derbedeul ăsta, tovarăşe locotenent-colonel…

Gnidiuk încerca să facă pe durul. Noroiul de pe creangă îi picura pe bocanci. Ar fi fost de-a dreptul jalnic, pur şi simplu demn de milă şi atît, dacă n-ar fi fost ciudata josnicie, meschină şi ineptă, care i se ascundea în adîncul ochilor.

— Eu.. eu… mare sculă pe basculă! De ce te-ai repezit la el?

Tihii se înfuria rareori în asemenea hal. Se ridică, dînd din cap de uimire, şi o luă către marginea drumului.

Maşina zăcea la vreo zece metri mai jos, înfiptă cu botul într-un copac şi cu roţile în sus. N-ar fi fost greu de tras. Doar s-o prindă cu un cablu…

Întîmplarea trebuia muşamalizată. Trebuia să-l găsească pe Kobeakov şi să discute cu el. Aleksandr Mihailovici hotărî toate acestea iute şi fără şovăială. Nu-i mai rămînea decît să-i ordone micului erou burtos să tacă – doar că nu-i venea să vorbească.

Tihii observă pe sub sprîncene cum Gnidiuk tîrăşte pistolul prin noroi agăţat de vîrful crengii şi se pipăi peste buzunare. Telefonul îi rămăsese în jeep. Nu simţi decît cutiuţa cu inelul. Dădu să deschidă gura ca să-l trimită pe maior după el, cînd auzi zgomot de motor, şi îndată, de după tufişuri şi din spatele stîncii, se ivi autobuzul pentru navetişti.

— Să nu scoţi o vorbă despre Kobeakov! Eu n-am stăpînit maşina, eram beat… spuse Tihii cu asprime, fără să se uite la maior, şi se îndreptă cu pas hotărît spre autobuz.

Acesta se opri. Şoferul scoase capul pe geam. Tihii voi la început să-i întoarcă din drum şi să meargă cu ei la mina de aur, dar, în timp ce păşea, se răzgîndi şi hotărî să meargă înapoi în sat. Şoferul nu se uita la el, ci la Gnidiuk. Tihii se întoarse. În văzul tuturor, Gnidiuk luase de pe jos al doilea Makarov şi le scutura acum pe amîndouă, cu mîinile întinse în faţă, străduindu-se să nu se împroaşte cu noroi. Portiera de pe partea cealaltă se deschise, şi din autobuz coborî directorul minei.

— Ce s-a întîmplat, tovarăşe locotenent-colonel?

Directorul minei păşi pe urmele lăsate de autoşenilă, ridică un far spart al Uazului şi se uită uimit la Tihii.

— V-aţi ciocnit cu flăcăul ăla? Şi el unde e?

Lăsînd în urmă Uazul, Kobeakov gonea spre sat. Chipul lui avea expresia calmă care-i era obişnuită, se întunecase doar, şi ochii i se îngustaseră, dar sîngele îi fierbea într-atît, că mîinile îi tremurau pe manete. Nu se gîndea la consecinţe, la ce avea să se întîmple… El trebuia să iasă la vînătoare în taiga. Să dea cuiva cît mai repede icrele, să-şi trîntească în autoşenilă catrafusele pregătite de multă vreme şi s-o întindă în pădure, pe pămîntul lui. Îşi dorea atît de mult acest lucru, încît pentru o vreme uita de cele întîmplate şi se vedea cum aleargă pe omătul alb dimineaţa, pe schiuri uşoare, de zăpadă subţire… şi cum cîinii latră ca apucaţi undeva în faţa lui, dincolo de pîrîu.

Apropiindu-se de sat – traversase deja cele trei poduri  –, Stepan începu parcă să-şi vină în fire. Tihii era cea mai importantă oficialitate din raion, iar povestea asta n-avea să rămînă fără urmări. Cînd şi cînd, pe şira spinării îl trecea fără veste cîte un fior de spaimă – că aveau să-i strice vînătoarea. Simţea că-şi trădase lotul său de pămînt, de pe urma căruia trăia, care-l aştepta să vină să vîneze, că-şi trădase cîinii, întreaga taiga, rîurile şi pîraiele pe care le iubea mai mult decît pe sine. Simţea că i se frînge sufletul. Stepan scrîşnea din dinţi, se suduia singur, se încrunta şi-l întreba pe Dumnezeu de ce nu-l ţinuse în frîu. În faţa gaborilor n-avea de ce să cedeze, dar Uazul la ce-i folosise să-l împingă…

Înainte să ajungă în sat, coti în albia unui pîrîu şi, împroşcînd cu apă, iar în locurile puţin adînci, şi cu prundiş, se năpusti spre mare. Se opri la Podul Vechi. Aici se uneau două pîraie şi albia era adîncă, aşa că Stepan dădu atent cu spatele în apă. Ieşi pe şenilă şi merse pe ea spre remorcă. Era plină. Treizeci şi opt de containere noi-nouţe a cîte douăzeci şi cinci de kilograme. Icre de calitate. Somon argintiu şi roşu. Ce făcea, Stepan făcea bine. Erau toate trecute prin trei site. Laturile containerelor albe grele licăreau în culoarea coacăzei roşii. Unul după altul, plescăind şi împroşcînd cu stropi, se duseră la fund. Nu-i părea rău. Nu-i părea niciodată rău nici de el, nici de munca lui. Îl apucase furia că cineva ar fi putut să se amestece în treburile lui.

Îşi aminti cum, în iunie, Semihvatski însuşi venise şi-i propusese un sector bun de pescuit pentru icre. Nu departe de sat. Era într-adevăr un sector bun. Taxa de protecţie era bine cunoscută, dar Stepan întrebase oricum. Ochiul se pornise atunci să-i zvîcnească.

— Ţie ţi-i dau? întrebase mohorît.

— Ce anume? făcuse Vaska.

— Douăj’ la sută?

— Ce ai? se încruntase Semihvatski.

Cei doi bărbaţi se uitaseră unul la altul. Kobeakov stătea cu un topor în mînă în uşa şopronului – tocmai îi pusese o coadă nouă, cioplită de el; căpitanul – stăpîn, practic vorbind, al tuturor icrelor, ba chiar al tuturor afacerilor care se făceau în raion – avea bocanci murdari, pantaloni de uniformă şi o cămaşă înflorată cu mînecă scurtă. Kobeakov era mai mare cu zece ani şi, după obicei, se uita la Semihvatski ca la unul mai tînăr şi nu prea deştept:

— În locul lui taică-tău ce ţi-aş mai reteza eu mîinile astea hrăpăreţe…! spusese cu glas liniştit.

Vaska se uitase ţintă la el, fără frică, aruncase firul de iarbă pe care-l mesteca şi, întorcîndu-se în tăcere, o luase spre portiţă. Se aşteptase la acest deznodămînt, venise cu cel mai bun teren, dar lucrurile ieşiseră aşa cum ieşiseră. Erau în sat cîţiva de teapa asta, care stricau armonia generală şi nu-i lăsau lui Vaska inima împăcată. El voia să-i supună regulilor lui şi încerca s-o facă, dar, în acelaşi timp, undeva în fundul sufletului îi respecta. Tocmai pentru că nu i se supuneau. El, născut aici într-o altă concepţie de viaţă, simţea că n-ar fi vrut ca toţi să se dea bătuţi. Că în îndărătnicia aceasta era ceva care îi deosebea pe bărbaţii vrednici din sat de restul lumii. Propriul lui tată era dintre cei răzvrătiţi.

Încruntîndu-se la amintirea acestor dispute, căpitanul păşea pe strada largă şi prăfoasă, pe lîngă case ponosite de beton, fără etaj, peste acoperişurile cărora, din loc în loc, se iţeau zade aplecate, răspundea maşinal din cap la saluturile tinerilor sau ale bătrînilor pe care îi cunoştea, le rostea politicos numele şi patronimicul¹⁴…

Vara ar fi putut foarte uşor să-l prindă pe Kobeak, dar nu se atinsese de el. Ştia foarte bine că omul n-are cum să vîndă icrele fără ei. Doar două drumuri existau către Continent: pe mare şi pe calea aerului. Şi amîndouă treceau prin sat, adică pe la el.

Stepan trînti capota; autoşenila stătea pe o rînă în rîu, gazele de eşapament bolboroseau în apă, ieşeau la suprafaţă şi se răspîndeau ca un abur alburiu. Natura era tăcută, rîul şuşotea alături, şi pescăruşii mari de pe insula de prundiş cînd tăceau, cînd se apucau cu toţii deodată să-şi rezolve socotelile. Stepan aruncă o privire la paleele Podului Vechi, la buştenii putrezi, pe jumătate mîncaţi de apă, aşezaţi unii peste alţii, pe patru laturi, în forma unui turn umplut cîndva cu pietriş de rîu, acum năpădit de lozie. Construise podul acesta împreună cu ceilalţi săteni cu vreo treizeci de ani înainte. Tatăl lui Vaska Semihvatski lucra pe atunci pe buldozer… Cînd apăruseră oare pe meleagurile lor asemenea oameni ai muncii cu epoleţi pe umăr?

Ajuns acasă, în curte, opri autoşenila în spatele băii ruseşti, îşi luă hainele şi se uită lung, nu fără părere de rău, la cabina vehiculului care nu-l lăsase niciodată pînă atunci – în ultimii şapte ani numai cu el se dusese la bucata lui de pămînt din taiga. Soţia, Nina, îşi dădu seama numaidecît că ceva nu e în regulă. Stepan lipsise de acasă o lună şi jumătate, dar nu-i aruncă nici măcar o privire. Fără să-i pună nici o întrebare, ea îl ajută în tăcere. Stepan se învîrti prin şopron printre cutiile deja pregătite cu alimente şi echipament. Îşi făcu rucsacul. Puse la fund hainele de iarnă. Îşi luă conserve cu carne fiartă, gloanţe. Chipul îi era perfect liniştit. Chiar şi nevasta şi-o apucă în treacăt de mai jos de mijloc, făcînd-o să tresară şi să-l înşface de mînă.

— Dacă zice vreunul ceva… ţie sau fetelor… spune-i că-l jupoi de viu. Aşa să-i spui!

Se aşeză pe scaun şi începu să-şi înfăşoare obielele.

— Bani şi lemne ai. Nu-i nimic. O să mai vin din cînd în cînd.

— Ce s-a întîmplat, Stiopa?

— Nu ştiu. Lasă-i să hotărască singuri ce s-a întîmplat, eu deocamdată am s-aştept.

O cuprinse pe Nina în braţele butucănoase, cu degete late, o strînse cu stîngăcie, fără s-o privească în ochi, ca ea să nu citească nimic în ai lui, şi ieşi pe uşă. Cîinii, scheunînd, se năpustiră mai să rupă lanţurile. Stepan se aplecă spre Cernîş cel tînăr, dar, convins, pesemne, de un gînd, se uită la el cum i se lipise de picioare, îl împinse deoparte şi-l desfăcu din lanţ pe cel bătrîn. Karam se repezi spre autoşenilă şi începu să ţopăie pe lîngă portieră. Fără să-i dea atenţie, Stepan traversă grădina, agăţîndu-şi rucsacul în plante, se strecură printr-o spărtură în gard şi dispăru în pădure. În urma lui se mai zăriră o clipă doar labele din spate ale cîinelui.

1. Tip foarte reuşit de ambarcaţiune cu motor – mică, uşoară şi rezistentă. S-a produs în anii 1960-1970 în fosta Uniune Sovietică.

2. Oameni care trăgeau cu odgoane de pe mal vase în amontele rîurilor. Cea mai cunoscută reprezentare a lor este în tabloul lui Ilia Repin, Edecarii de pe Volga, pictat în perioada 1870-1873.

3. Pini din specia Pinus pumila, care cresc în tufărişuri tîrîtoare, foarte dese şi întinse, de 1-2 metri înălţime, în zonele subarctice şi montane din estul Siberiei.

4. Keta, ca şi alte specii de salmonide, migrează din mare în rîuri pentru a-şi depune icrele. Cît timp urcă pe rîu, peştii nu se mai hrănesc, iar metabolismul şi aspectul lor se schimbă. Culorile le pălesc, corpul li se pătează, pe spate le apare un fel de cocoaşă, maxilarele li se lungesc şi se arcuiesc spre interior, ajungînd să semene cu un cleşte, iar dinţii, pînă atunci aproape invizibili, cresc spectaculos. Pierd în greutate şi îşi schimbă gustul, încît nu mai au valoare culinară. După boişte, cei care supravieţuiesc prădătorilor mor de epuizare în cel mult două săptămîni, în timp ce se îndreaptă din nou spre mare.

5. Tip de snowmobil de producţie sovietică şi apoi rusească.

6. Vitus Bering (1681-1741), explorator rus de origine daneză. Între 1725 şi 1730 şi apoi între 1733 şi 1741 a organizat şi condus două expediţii majore prin Siberia pînă în Extremul Orient, descoperind numeroase insule şi cartînd Siberia răsăriteană. A ajuns pînă pe malul Alaskăi. Mai multe forme de relief dintre Asia şi America de Nord îi poartă numele.

7. Termenul din original denumeşte un tip de sanie mare, închisă aproape ca o barcă, în care se pot transporta nu doar oameni, ci şi bagaje, poveri de zeci sau chiar sute de kilograme.

8. Tip de autoturism de teren produs în Rusia.

9. Numele celor două personaje sînt semnificative: tihii în rusă înseamnă „tăcut“, gnida – „lindină“; (figurativ) „nemernic, om de cea mai joasă speţă“.

10. Localnicii numesc restul Rusiei Continent, din cauza izolării regiunii, accesibilă doar pe calea aerului sau traversînd Marea Ohotsk (n. red.).

11. Aşa-numitele oblasti, unităţi teritorial-administrative (46 în total) care se numără printre cei 85 (84 fără Crimeea) de subiecţi ai Federaţiei Ruse. Acoperă în general partea europeană a Rusiei şi sudul Siberiei.

12. Comprimarea terminaţiei patronimice ovici la îci dă cuvîntului o nuanţă de familiaritate.

13. Este vorba de un vehicul asemănător cu o dubă sau un camion pe şenile, dotat cu un spaţiu mare pentru dormit și depozitare în spate, cu o cabină tehnică, pentru accesul la motor, şi cu un chepeng în acoperiş.

14. În cultura rusă, modul cel mai respectuos de adresare este după numele mic şi patronimic, nu după numele de familie.