Ioan Petru Culianu

Hesperus

roman

Ediţia a III-a

Prefaţă de Mircea Eliade

 POLIROM
2004

© 2004 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2487-4

ISBN PDF: 978-973-46-2488-1

ISBN print: 973-681-496-3

Pe copertă: Hieronymus Bosch, Carul cu fîn (detaliu, panoul central), 1500

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Capitolul I

Jurnalul lui Keph

18 septembrie

Astăzi, în fine, iau hotărîrea de atîtea ori amînată de a înregistra aceste reflecţii. A trebuit să-mi înving o puternică repulsie mentală (chiar cuvîntul repulsie este istoric, nu-şi are locul în planul Convieţuirii): aceea de a încălca legea de bază a Civilizaţiei noastre, legea Libertăţii fără efort.

Înregistrarea consideraţiilor personale ar putea cădea, din punctul de vedere al colectivităţii, sub categoria efortului. Din punct de vedere strict practic, efectul ei ar putea fi eliminarea.

Oamenii Antichităţii – am aflat asta de la computerul vizual de istorie (VHC) – aveau în vocabularul lor concepte ca teamă, spaimă, ruşine, onoare, dezonoare etc., pe care ar fi imposibil să le traduc în termeni moderni. Deoarece aceste stări au dispărut din existenţa noastră, nici un cuvînt nu mai este necesar pentru a le denumi. (Şi totuşi oamenii folosesc frecvent aceste cuvinte, în sens ironic; se presupune întotdeauna că sînt puse între ghilimele şi, prin anacronismul lor, produc un efect comic.)

Ei bine, oricît m-aş acoperi de ridicol în ochii semenilor mei – dar şi aceasta, ştiu bine, este o exagerare, întrucît ar implica existenţa unor reacţii emotive din partea lor, iar acestea au fost, din fericire, de mult abolite –, trebuie să afirm că, ţinînd acest jurnal, îmi asum perfect riscul eliminării. (Notez cît de comic sună expresia „a-şi asuma riscul”; parcă ar proveni din textele vreunuia din profeţii Antichităţii tîrzii, Lobett ori Vinogradov, care şi-au „asumat” şi ei „riscul” de a intra în rezervaţia transcontinentală Kardia.) Spun toate acestea ca şi cum ar trebui să-mi fie… teamă!

În fond, înregistrarea şi datarea unor observaţii personale („jurnal”, dacă nu mă înşel) nu este nici ultima, nici cea mai singulară dintre ocupaţiile mele care ar putea fi considerate un efort. Ar fi lesne să mă dezvinovăţesc: trecutul îmi stîrneşte o mare curiozitate, iar vizitele mele prea dese la computerul VHC reprezintă un mod de a-mi cultiva plăcerea. E drept, de multe ori am procedat altfel decît semenii mei şi n-am renunţat la ocupaţia mea încă de la primele semne de oboseală. Curios, am avut senzaţia că nu am mult timp, oricît de absurd ar părea aceasta. Strămoşii noştri, care-şi puteau permite cel mult 50 de ani de activitate discontinuă, trebuiau într-adevăr să se grăbească. Noi, care în liniştea mileniilor n-avem a ne teme de moarte, de boală, de suferinţa psihică, de represiune, adică de nimic din ceea ce provoca nevrozele epocii lor, putem evita uşor orice constrîngere cauzată de lipsa de timp. Poate că tocmai acest fapt ne face să ignorăm complet dimensiunea temporală şi deci să fim incapabili de orice disciplină.

Mai este ceva de observat în defavoarea mea: astă-noapte, ca şi în multe alte nopţi, încă de acum 100, ce spun, 200 de ani, din vremea primelor mele amintiri, mi s-a întîmplat să visez. Visez lucruri fără importanţă, fragmente transformate din viaţa de veghe, scene din trecutul speciei aşa cum le-am văzut la computerele vizuale, într-un cuvînt, istorii fără nici un sens. Azi am întrebat-o pentru prima oară pe Elisa ce visează ea. Eram atît de sigur că şi ea visează, încît nu am întrebat-o dacă, ci direct ce visează (în 150 de ani nu i-am pus nicicînd o astfel de întrebare; dar în fond ce întrebări i-am pus?). Elisa a rămas uimită. Apoi a reflectat şi a răspuns că, după părerea ei, hesperienii, oamenii civilizaţiei noastre, nu visează deloc. Într-o clipită au fost adunaţi paisprezece sau cincisprezece hesperieni prin canalele vizuale (mutre cunoscute; singurul nume pe care-l ţin minte e acela al lui Lester Holiatov, cu care am fost în excursie deasupra cîtorva continente nepopulate), care au afirmat peremptoriu că nici ei nu visează şi că recomandă interogarea computerului. Spre satisfacţia mea, acesta a dat un răspuns circumstanţiat:

„De regulă, hesperienii nu visează. Totuşi există cazuri foarte rare de hesperieni care visează. Aceasta nu trebuie considerată o activitate anormală ori dăunătoare Convieţuirii, întrucît este vorba de o manifestare a Libertăţii fără efort. La sfîrşitul Antichităţii tîrzii, toţi oamenii visau încă. Pionierii Civilizaţiei noastre, cei 32 de astronauţi ai expediţiei spaţiale Hesperus-1, visau şi ei. Maximilian Lobett şi Yuri A. Vinogradov, profeţii Libertăţii fără efort, au identificat în vis una din formele acestei Libertăţi.

În cadrul Convieţuirii, visul a dispărut aproape definitiv. Totuşi, indivizii care visează nu pot fi definiţi ca antisociali şi nu sînt pasibili de eliminare.”

*

Lester Holiatov este şi el un individ singular. Nu mai ştiu cînd, ne-a propus, Elisei şi mie, să luăm una din navele X-3 care zac în hangarele de lîngă Poartă şi să zburăm deasupra Pămîntului. Elisa a refuzat, pe motivul că această activitate este „insolită”: într-adevăr, în ultimii 200 de ani nici unul dintre cunoscuţii noştri nu a făcut vreo astfel de excursie. Totuşi ideea nu părea deplasată. I-am spus Elisei că, deoarece noi locuim departe de Poartă, situată în America Centrală, nu ştim dacă alţi locuitori din Hesperus-2 nu fac zboruri de plăcere. Faptul ar putea foarte uşor să scape experienţei noastre, întrucît numărul de locuitori din Civilizaţie este, în mod constant, de un miliard, după cum ştie oricine. Deoarece în Civilizaţie nu există nici o formă de control, evenimentele de care noi nu putem lua imediat cunoştinţă nu ne sînt comunicate în nici un fel (decît la cerere; dar aceasta presupune deja o informaţie preliminară fără de care nu poţi pune întrebarea dorită computerului). În fine, existenţa navelor şi a Porţii dovedeşte prin ea însăşi că o astfel de activitate este prevăzută în planul Convieţuirii, deci nu e nici anormală, nici nocivă. Cu toate acestea, Elisa a rămas la părerile ei şi nici măcar n-a vrut să consulte computerul.

Am părăsit locuinţa noastră, blocul de spumă albastră construit din respiraţia nocturnă a vegetaţiei (mulţi alţii, ca Lester, preferă să trăiască în case scobite în trunchiurile arborilor uriaşi). Pe drum, Holiatov mi-a pus anumite întrebări ciudate, care erau de acord cu rezultatul, dar nu şi cu premisele demonstraţiei pe care i-o făcusem Elisei.

— De ce afirmi că în Hesperus nu există o formă de control?

— Deoarece controlul nu este necesar, am replicat eu convins.

— Totuşi, dacă noi cerem informaţii primului computer întîlnit în cale, el ne va indica precis nu numai numărul ieşirilor pe Poartă de la întemeierea Civilizaţiei (acesta este de 77148), ci şi numele pasagerilor, data şi numărul navei cu care s-a efectuat fiecare excursie1.

— Aceasta nu reprezintă o formă de control, ci de generalizare a informaţiei.

Holiatov s-a limitat la a-mi adresa un zîmbet strîmb. Hesperienii, fapt notoriu, nu zîmbesc niciodată decît pentru a exprima ironie. Folosirea zîmbetului este la noi pusă între ghilimele, ca şi cuvintele arhaice pe care le întrebuinţăm uneori.

Excursia a durat paisprezece zile şi a reprezentat, pentru mine, o revelaţie pe care aş îndrăzni s-o numesc estetică. De sus, macrovegetaţia se vede ca o imensă pînză pe care se armonizează diverse nuanţe de verde, întreruptă numai de verdele mai strălucitor al mărilor şi oceanelor. Pe vremuri, înaintea catastrofei, mi-a spus Lester, apele erau albastre. Acum sînt invadate de alge uriaşe.

În mai multe rînduri, tovarăşul meu mi-a propus să ne apropiem de suprafaţa Pămîntului. După instrucţiunile de bord, o distanţă de mai puţin de 250 de metri este calificată drept „nesigură”, iar aterizarea este de-a dreptul „interzisă din motive de securitate personală” (formulă anacronică în Hesperus-2, unde nimic nu este interzis niciodată). Văzînd că Lester rade aproape, din zbor, coroanele arborilor, i-am amintit instrucţiunile, la care el a răspuns că arborii înşişi au înălţimi care pot depăşi 250 de metri, deci totul depinde de interpretarea acelei indicaţii. Este limpede că acestui hesperian nu-i lipseşte niciodată replica justă, chiar atunci cînd, în mod vizibil, este vorba de un soi de sofism. În fine, a precizat el apoi, voia să-mi arate diverse animale mai mici, nu atît de aparente şi răspîndite ca păsările Elethal sau Gavin, care circulau deseori, cu ţipete acute, împrejurul navei, sau ca omnivorii giganţi din specia Raphael, pe care i-am întrezărit pe coasta unui munte.

Prin iniţiativa lui Lester, am văzut într-adevăr şi alte animale, în turme ori singure, pe care le-am identificat cu ajutorul computerului. Cum este posibil ca oamenii Antichităţii să se fi hrănit cu carne de animal? – l-am întrebat eu pe Lester, la care el a răspuns că, pînă azi, mîncarea noastră, preparată cu ajutorul aşa-numitelor „ferăstraie moleculare” din orice fel de hidrocarburi, are încă gust de „carne”, de „legume”, de „fructe”, într-un cuvînt, gusturile care-i erau familiare omului din acele timpuri îndepărtate. Cred că aflasem ceva de acest fel de la VHC, dar nu mă interesase în mod deosebit.

Iată însă că de la un moment dat, tot în nişte munţi, unde lipsa florei arborescente permitea o vizibilitate aproape perfectă, am zărit o turmă de animale ciudate, un fel de maimuţe cu o pilozitate mai puţin dezvoltată (în special la exemplarele femele, care semănau foarte mult cu femeile din Hesperus, cu excepţia pieptului foarte mare şi a atitudinilor feline). Lester a cerut computerului să le identifice, iar răspunsul a fost: „Specie rară de cimpanzei din epoca premergătoare catastrofei”.

Tovarăşul meu s-a întors către mine cu o expresie atît de batjocoritoare, încît ai fi jurat că-i vine din filmele despre Antichitate. Tradusă în vorbe, trebuie să fi însemnat: „Chiar crezi scorneala asta?”, sau ceva asemănător. S-a abţinut totuşi de la orice comentariu.

În urma acestei excursii am rămas cu două bănuieli de-ajuns de grave: prima se referea la competenţa computerului şi implicit la identitatea acelei specii de maimuţe; a doua îl privea pe Lester însuşi.

19 septembrie

În înregistrarea de ieri am precizat doar începutul suspiciunii mele faţă de Lester Holiatov. Anumite episoade ulterioare mi-au confirmat primele impresii.

Dacă îmi amintesc bine, nu mult după excursie, Holiatov ne-a întrebat, pe Elisa şi pe mine, dacă nu vrem să mergem la sala principală a VHC. La răspunsul Elisei că dispunem (cu toţii, de altfel) de un excelent computer vizual legat de toate computerele Civilizaţiei, Lester a pretextat că ecranele VHC sînt mult superioare celor de acasă (ceea ce este strict adevărat) şi că selectarea informaţiei istorice este atît de anevoioasă în propria locuinţă, încît nu merită efortul. Această explicaţie pe de-a-ntregul fantezistă (un copil de cincisprezece ani poate manevra perfect computerul casnic) a avut însă darul de a o satisface pe Elisa, care ne-a însoţit fără alt comentariu. Pe drum, Lester ne-a adresat cîteva întrebări, dintre care unele deplasate. Ne-a întrebat de ce nu avem copii, la care Elisa i-a replicat revoltată că, în urmă cu o sută de ani, am efectuat rata maximă de doi copii, care acum se află departe, la extrema cealaltă a continentului. Ne vorbim în videofon de cîteva ori pe lună şi uneori ne întîlnim sub vreun pretext oarecare.

Lester Holiatov a remarcat atunci că nu se aştepta ca persoane atît de tinere ca noi să aibă deja copii de peste o sută de ani, ceea ce, din partea lui, nu putea fi decît o batjocură, întrucît prin regenerarea celulară anuală, toate persoanele arată la fel de tinere. Chiar el, care are mai mult de două mii de ani, se prezintă din punct de vedere fizic ca un tînăr de optzeci.

Prima întrebare deplasată, pe care Lester ne-a pus-o pe drum, nu a fost cea relativă la copii, ci dacă ştim că înaintea catastrofei oamenii se reproduceau, în general, pe cale sexuală. Spun „deplasată”, întrucît toată lumea ştie asta. Pionierii Civilizaţiei noastre, cu două excepţii, au crescut în uterul matern pînă la maturitatea embrionului, iar nu în incubator sau „fiolă”, cum i se mai spune. Pe vremea aceea metoda incubatorului era foarte rară pînă şi în Hyperboreea.

Dar această întrebare nu era, din partea lui Lester, decît o premisă strategică pentru a introduce alta: dacă noi, Elisa şi cu mine, am avut vreodată raporturi sexuale după moda Antichităţii. Elisa i-a dat răspunsul cel mai potrivit într-o astfel de împrejurare: că o astfel de relaţie sexuală este imposibilă în Civilizaţie, întrucît dorinţa a fost extirpată din om.

— De ce a fost extirpată? a continuat Lester.

— Pentru că era asocială, am răspuns eu.

Deşi Holiatov ne-a asigurat că toate aceste întrebări bizare nu formau decît un preliminar menit să ne stîrnească interesul pentru materialul despre reproducerea sexuală în Antichitate, pe care voia să ni-l arate pe ecranul VHC, nu pot să spun că această explicaţie m-a convins. Vizionarea a fost plictisitoare; Elisa şi cu mine mai văzuserăm acel material de cel puţin două ori. Ştiam că în Antichitate dorinţa era un mod de a stimula procreaţia, ca la animale. Ştiam că ea luase proporţii uriaşe, independent de procreaţie. Ştiam toate acestea şi nu simţeam decît un fel de dezgust mental pentru imaginile de trupuri goale, care se îmbrăţişau în spasme de plăcere.

Întorşi acasă, Elisa mi-a propus totuşi să încercăm şi noi acel lucru, întrucît era liber şi fără efort. Tentativele au fost vane, iar contactul cu un corp străin nu a produs în mine nici un fel de „emoţie”. În ziua următoare, Elisa i-a povestit lui Lester eşecul nostru, la care acesta s-a mărginit să zîmbească batjocoritor. (Aş fi vrut să-l văd în locul meu!)

Un an mai tîrziu – trebuie să fie circa şapte ani de atunci –, Lester mi-a propus din nou o excursie în afara Porţii. Am refuzat sub pretextul că voiajul necesita prea mare efort, dar am hotărît ulterior să vizitez singur continentele vreme de o lună. Spre mirarea mea, Elisa a consimţit să mă întovărăşească, ba chiar a încercat să-i atragă şi pe copiii noştri, Kephir şi Olga. Kephir însă hotărîse cu cîţiva ani înainte să trăiască în comun şi să aibă copii cu Ramura Dowson, iar acum aşteptau tocmai ieşirea din automatul septic. Cît despre Olga, nu era pur şi simplu acasă.

Călătoria noastră a durat în realitate nu una, ci trei luni, iar Elisa n-a părut excesiv de plictisită de lipsa de companie, lucru care iarăşi m-a mirat. În Hesperus nu trecea o zi să nu întîlnească vreo sută de persoane. E drept, peisajul şi evenimentele destul de numeroase din timpul călătoriei erau atît de variate, încît nu cereau concentrarea obositoare a atenţiei asupra unui singur obiect.

Flora şi fauna nu sînt aceleaşi pe toate continentele. În plus, Hesperus-2, singura porţiune din Terra locuită de oameni, cuprinzînd o fîşie longitudinală din interiorul celor două Americi, este izolat de natura sălbatică dimprejur prin intermediul unui zid electromagnetic invizibil. Orice obiect, de orice natură, care se apropie de zid la o distanţă de mai puţin de o sută de metri, este avertizat de primejdie printr-o descărcare de scîntei verzi uriaşe, acompaniată de un zgomot de tunet (acest lucru este valabil deopotrivă şi pentru obiecte zburătoare ca păsările şi norii; umiditatea necesară solului este produsă în Hesperus în mod artificial). Dacă obiectul înaintează pînă la o distanţă de zece metri, este dezintegrat de o scînteie de acelaşi fel. Avertizarea se produce şi în cazul obiectelor provenind din interiorul suprafeţei circumscrise, numai că ele nu sînt niciodată dezintegrate, ci respinse de suflul unei puternice descărcări de culoare roşie.

De multe ori ne-am dus, cu Olga şi Kephir, să privim prin zidul invizibil. Am asistat la dezintegrarea cîtorva animale (între altele un Raphael gigant, care a dispărut de pe suprafaţa pămîntului ca şi cum n-ar fi fost niciodată), dar mai ales a multor păsări, unele din specia uriaşă Elethal, care se hrănesc cu fructele roşii ale arborelui Kanaph. Se vede că patrupedele au un instinct mai sigur decît păsările pentru a evita zidul.

Aria dinăuntrul cortinei electromagnetice nu e total lipsită de animale, dar aceasta exclusiv în centura forestieră care flanchează, în interior, întreaga circumferinţă pe o lăţime de circa 100 de km. La liziera pădurii se află o serie de construcţii locale de utilitate publică, cum ar fi generatoarele de energie, climatizoarele, ferăstraiele moleculare de zonă, laboratoarele de regenerare şi reproducere etc. Animalele nu se aventurează niciodată în inima zonei populate, deşi oamenii manifestă faţă de ele – ca şi între ei înşişi, de altfel – o indiferenţă profundă. La rîndul lor, oamenii nu prea pătrund în centura forestieră, deşi lucrul nu este interzis, iar toate speciile care trăiesc în ea sînt erbivore, şi evită contactul cu omul.

Fîşia locuită a fost în întregime concepută şi realizată de pionierii civilizaţiei noastre. Pornind de la două tipuri principale de material de construcţie, ei au ştiut să creeze o uimitoare varietate de locuinţe. Cu ajutorul ferăstraielor moleculare, au transformat respiraţia nocturnă a plantelor într-un fel de spumă. Fîşiile suprapuse, tratate cu pigmenţi extraşi din aer, care le asigură culori diverse şi discrete, au format, după solidificare, mari locuinţe expuse luminii, transparente dinăuntru şi perfect opace pentru privitorul dinafară.

Cu ajutorul dezintegratoarelor electromagnetice, s-au săpat în arborii mai puţin înalţi locuinţe spaţioase şi plăcute, prevăzute cu lift şi cu scări în spirală. Lumina pătrunde în camere prin deschideri acoperite cu plăci demontabile de spumă. În decurs de patru sute de ani au fost construite cinci sute de milioane de locuinţe, plecînd de la principiul că acest număr va fi întotdeauna suficient pentru o populaţie al cărei maxim nu poate depăşi cifra de un miliard. Într-adevăr, puţini indivizi trăiesc complet singuri; majoritatea se asociază, mai ales în cupluri (ceea ce, se pare, ar fi avantajos din punct de vedere bioelectric).

Locuinţele se află nu în afara, ci în mijlocul naturii: mulţi arbori au fost cruţaţi şi continuă să formeze un context estetic, ca şi lacurile sau munţii, însă cu grija să nu absoarbă lumina destinată caselor de spumă.

Rezum toate acestea pentru a încerca să-mi explic de ce excursia n-a plictisit-o pe Elisa: varietatea plantelor şi animalelor necunoscute i-a trezit curiozitatea intelectuală, eliminînd astfel efortul. (Un al doilea motiv pentru care înregistrez toate acestea este încercarea de a-mi învinge oboseala.) În timpul călătoriei, am zărit de două ori grupuri de maimuţe foarte asemănătoare cu oamenii: pe o insulă stîncoasă din apropierea Australiei, cinci astfel de indivizi stăteau în jurul unui foc (o flacără galbenă continuă, care trebuie să fi fost foc, deşi computerul n-a reuşit s-o identifice). În momentul în care au observat apropierea navei noastre, primul lor gest a fost acela de a stinge focul, după care s-au risipit printre stînci, cu gesturi, expresii şi, desigur, strigăte de groază. Focul constituia un fapt ciudat, deoarece puţine maimuţe sînt capabile să-l aprindă. Dar un fapt şi mai ciudat a fost reacţia Elisei: la început mi-a cerut nici mai mult nici mai puţin decît să aterizez, iar la refuzul meu, datorat instrucţiunilor de bord, a zîmbit şi, concomitent, a întins mîna, plimbînd-o pe capul meu. Dacă nu mă înşel, un astfel de gest era numit, în Antichitate, „mîngîiere”. În Hesperus-2 nu se utilizează niciodată contacte corporale în scopul comunicării, fiindcă nimeni nu le simte nevoia. Demult, ele reprezentau gesturi de afecţiune, spontană sau nu, derivate din îngrijirea copiilor (ocupaţie care, văzută pe ecran, este din cale-afară de respingătoare şi absurdă). Or, copiii noştri nemaifiind născuţi pe cale uterină, şi nemaifiind îngrijiţi de părinţi, ci de automatul septic, în care stau pînă la vîrsta de un an şi şase luni, după care trec în grija unui alt automat care-i învaţă să articuleze, să meargă şi să memoreze pînă la vîrsta de cinci ani, toate aceste gesturi nu mai au sens. În Hesperus afecţiunea nu se exprimă în nici un fel, întrucît este inexistentă. De aceea, gestul Elisei mă intrigă în mod deosebit, cu atît mai mult cu cît era gata să provoace din partea mea un reflex similar.

Cu glasul natural, uniform, dintotdeauna, Elisa întrebă computerul dacă pe glob este exclusă existenţa altor oameni decît cei din Hesperus. Computerul confirmă absenţa oamenilor, dar nu negă posibilitatea existenţei unor hominieni.

La a doua întîlnire cu un grup de aşa-zişi hominieni, pe coastele unor munţi din Europa, unde îi zărisem de altfel şi în excursia cu Lester, am prins imagini foarte clare, cu telescopul, ale unui soi de ceremonie. Ne-am oprit la înălţime mare, pentru a nu fi observaţi, şi am transmis computerului „dansul” unui grup de opt hominieni, care învîrteau în mîini nişte ciomege. La sfîrşitul secvenţei de gesturi, cei opt porniră în şir pe costişa muntelui, urmăriţi de aparatul nostru. Îi pierdurăm la intrarea într-o grotă, unde au fost întîmpinaţi de trei femei. Mai ales în cazul acestora, datorită lipsei pilozităţii corporale, asemănarea cu femeile din Hesperus era izbitoare, cu excepţia bustului proeminent, care în Hesperus dispăruse aproape cu totul din cauza defuncţionalizării sale. Dar astfel de forme erau foarte frecvente în Antichitatea tîrzie.

— Pot fi aceştia oameni din Antichitate? întrebă Elisa.

Computerul negă. Erau mutanţii antropoizi ai unei specii de maimuţe primate.

— Există mutanţi ai speciei umane, după catastrofa mondială? continuă Elisa.

Computerul negă iarăşi. Oamenii dispăruseră cu desăvîrşire.

20 septembrie

Vizita de ieri seară m-a obligat să întrerup înregistrarea. Elisa şi Lester Holiatov mi-au comunicat dorinţa lor de a locui împreună. Asemenea restructurări ale cuplului sînt frecvente şi normale în Hesperus-2, mai ales după ce bărbatul şi femeia au îndeplinit amîndoi rata maximă de doi copii.

Îmi repet că niciodată un hesperian n-a fost „trist” din nici o pricină. Totuşi, gîndindu-mă la absenţa viitoare a Elisei, simt fără îndoială un fel de emoţie negativă. Nu este vorba de o stare mentală, ci pur şi simplu de un soi de ataşament animalic pe care îl consideram pentru totdeauna stîrpit înăuntrul civilizaţiei. Şi totuşi, există hesperieni care au schimbat în lunga lor existenţă peste trei sute de parteneri. Neexistînd nici o legătură permanentă între noi, aceste modificări casnice sînt neesenţiale. Ele se reduc la o informaţie transmisă computerului: cutare, cu numărul de cod cutare, nu va mai locui de aici înainte în casa cu numărul de cod cutare, ci în casa…, împreună cu… Cel care rămîne singur va transmite că a rămas singur, eventual va cere un partener, care i se distribuie automat.

Nu este cazul meu.

21 septembrie

Tot în călătoria de-atunci împreună cu Elisa, am asistat la un fenomen inexplicabil. Trecînd pe deasupra Munţilor Himalaya, cei mai înalţi din lume, am fost prinşi înăuntrul unei furtuni. Acesta a fost un fapt frecvent de-a lungul excursiei, dar, pentru a-l evita, ajungea să ne ridicăm rapid deasupra norilor, care defilau paşnici pe sub ochii noştri. Dacă voiam să-i traversăm fără riscuri, ajungea să punem în funcţie „ferăstrăul”, convertizorul molecular cu ajutorul căruia îi preschimbam direct în apă. În fine, i-am fi putut dezintegra, dar instrucţiunile de bord recomandă folosirea dezintegratorului dirijat ori a celui sferic, care înconjoară nava cu un scut protector, doar în caz de „extrem pericol”.

Eram, aşadar, în Munţii Himalaya, la zece mii de metri de la nivelul mării, cînd am fost prinşi de o furtună spectaculoasă, care zgîlţîia nava cu furie, împiedicînd orice vizibilitate. Pilotul automat a reglat înălţimea la cincisprezece mii de metri, aparatele de bord indicînd executarea imediată a comenzii, dar furtuna, departe de a rămîne undeva dedesubtul nostru, a continuat să izbească nava cu aceeaşi oarbă încăpăţînare. Surprins de fenomen, pilotul automat a cuplat direct dezintegratorul sferic, a cărui eficacitate a fost însă nulă. Chemările roşii ale alarmei întovărăşeau acum trepidaţiile şi fulgerele săgetînd pe calota navei cu bubuituri apocaliptice. Pilotul automat ieşi singur din funcţie, deplasînd comenzile în poziţia „Manual”.

Nava X-3 este, de fapt, o navă spaţială. Fără şovăială, am pus în funcţiune convertizoarele de energie pentru atingerea primei viteze cosmice. Furtuna continuă să ne urmărească cîtva timp, în vreme ce trupurile noastre sufereau din greu efectul acceleraţiei. Apoi primejdia încetă brusc, aşa cum apăruse. Durase 35 de minute.

Îmi amintesc că i-am povestit acest fenomen inexplicabil lui Lester Holiatov, de la care am obţinut un fel de murmur:

— Şi totuşi există…

Desigur, eu am interpretat atunci propoziţia trunchiată ca pe un mod de a spune: „Există şi fenomene de acest gen”. În realitate, cred că Lester voia să spună altceva.

Lester este un personaj misterios.

Şi Elisa, care a avut pentru mine un gest nemaipomenit de afecţiune, este un personaj misterios.

Sînt absolut convins că vor pleca amîndoi într-o călătorie. Poate pentru că eu, scrupulos, am respectat instrucţiunile de bord şi n-am vrut să aterizez pe o insulă din preajma Australiei. Scrupul copilăresc, pe care ea l-a subliniat mîngîindu-mă pe cap aşa cum se mîngîiau copiii în Lumea Veche.

1.   Întors acasă, am pus această întrebare într-o formă diferită: de cîte ori a ieşit Lester Holiatov pe Poartă? Mi s-a răspuns că în mai bine de 2000 de ani, Holiatov a ieşit pe Poartă de 1742 de ori. Nu ştiam că făcea parte din primele grupuri de hesperieni crescuţi în eprubetă. În plus, deşi excursiile sale erau eşalonate pe o perioadă atît de lungă, numărul lor mi s-a părut suspect de ridicat.