© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4868-9

ISBN PDF: 978-973-46-4869-6

ISBN print: 978-973-23-2923-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Bernard Arce, În căutarea lui Narcis. Captiv în Caravaggio

www.bernardarce.com

Foto autoare: Daniel Cozma

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Închin această carte celei căreia i se datorează

„En vérité, il n’est pas de théorie qui ne soit un fragment, soigneusement préparé, de quelque autobiographie.”

(Paul Valéry)

Rămas-bun literaturii? Nu încă…

O veche prejudecată asupra literaturii spune că cel mai simplu lucru pe care-l poate face un scriitor este să scrie despre sine. Cum de a supravieţuit această idee grosolană (în fond), traversând, pe burtă sau în pas de defilare, întreaga istorie, rămâne un mister. Cert e că scriiturile personale au fost privite, secole de-a rândul, ca venind dinspre periferia literaturii, producţii simpliste ale unor autori care, pur şi simplu, nu au talent, nu sunt plăsmuitori de lumi (după o prejudecată merge şi un mit). Genurile autobiografice au avut, însă, şi perioadele lor de glorie, prin Montaigne, Rousseau şi, apoi, prin mulţi dintre romancierii contemporani care şi-au convertit experienţele proprii în ficţiune la cele mai înalte standarde estetice. Remuşcările, impulsul mărturisirii, pudoarea, curiozitatea, narcisismul, frica, ruşinea, prejudecăţile, voaierismul – toate s-au amestecat în producerea şi receptarea acestui tip de literatură cu miez autobiografic. Fiecare epocă a reglat dozele, dar ingredientele au rămas aceleaşi. Uneori, din gentileţea de a nu-i răni pe cei apropiaţi, „romanele familiale” au rămas în sertar, aşteptând cuminţi ca realitatea să o ia cu un pas înaintea ficţiunii.

Astăzi, nimeni nu se mai jenează de aşa-numitele „autobiografii ruşinoase”, pentru că: 1. din fericire, s-a găsit antidotul la ruşinea… literară; 2. nimeni nu mai scrie autobiografii ca pe vremea lui Rousseau sau romane autobiografice ca în secolul romantic. A apărut, pentru uzul contemporanilor, o autobiografie adaptată, naratologic şi politic, nevoilor şi posibilităţilor actuale: un text retrospectiv (sau nu), scris la persoana I, în care elementele autobiografice (cu retorica specifică) şi cele evident ficţionale se împletesc indistinct, fără ca cineva să poată preciza cu exactitate unde se termină autobiografia şi unde începe ficţiunea. Spre deosebire de romanul autobiografic sau de autobiografie, autoficţiunea – botezată astfel de Serge Doubrovsky, în 1977 – este o categorie textuală mult mai reprezentativă pentru „era suspiciunii” care a produs-o, fiind, în acelaşi timp, mai laxă, mai fragilă şi mai chestionabilă, teoretic şi ideologic. Unii teoreticieni subliniază că elementul care o distinge de autobiografia în sens clasic, ea însăşi infuzată de ficţional (ştim, de la Freud încoace, că orice „textualizare” deschide uşile ficţiunii), ar putea fi timpul verbal folosit: prezentul. Autoficţiunea ar fi, aşadar, un gen imediat, violent introspectiv, în care prezentul enunţării este cel care organizează materia textului, şi în care epicul ocupă un loc mai degrabă modest. Nu avem de-a face cu o povestire în sensul comun al cuvântului, ci cu un discurs al eului, adesea foarte asemănător cu mărturisirea de tip psihanalitic: urgentă, intempestivă, instinctivă. Acesta este tipul de autoficţiune „pur”, pe care-l scriu, printre alţii, Serge Doubrovsky şi Christine Angot.

Orice alegere ne defineşte. Autoficţiunea nu a fost o alegere uşoară: te păcăleşte, în primele clipe, cu strălucirea ei kitsch (bling bling, îmi vine să zic), după care te înjugă la o muncă minată constant de frustrările finalului ratat (retoricul „are miză reală ceea ce studiez?”). Curajul ţine până la proba practică, a textelor; de acolo începe iadul clasificărilor, al tiparelor (niciodată suficiente), al observaţiilor contradictorii, al diferenţelor ideologice, culturale dintre o piaţă literară şi alta, traduse în şi mai multe observaţii deconcertante. Când te situezi într-un limb teoretic fragil, analiza în sine aproximează, chinuie textul şi-l obligă să intre, procustian, într-un pat în care poate nu-şi doreşte să fie. Când teoria te părăseşte, literatura, cu formulările ei uneori fericite, alteori nefericite, încearcă să te mai salveze (când scrii altfel decât lingvistic-pragmatic despre autoficţiune, eşti deja pe jumătate afundat în literatură). Când teoria te părăseşte, te trezeşti în plină retorică a disimulării, minţind pentru „salvarea speciei” (cum ar spune Simona Popescu), fiindcă nu ai cum altfel să mergi mai departe. Miza acestei cărţi, o teză de doctorat vag remaniată după aproape patru ani de completă înstrăinare de subiect (înstrăinare autoimpusă), nu este „însă” aceea de a defini practici textuale care încă nu şi-au epuizat definitiv gloria (orice ar zice gurile rele), nici aceea de a afla dacă autobiografia, în forma ei actuală, mai are vreun sens astăzi pentru un public înnoit, aproape complet străin de experienţa comunismului. Faptul că publicul românesc continuă să consume ficţiuni personale în toate formele posibile – de la autobiografiile unor personalităţi şi autoficţiuni până la bloguri personale şi reality-show-uri – este un argument suficient pentru o nevoie motivată de alţi factori decât aceia normaţi şi normatori estetic. Se ştie că societatea de consum vinde fericirea ambalată seducător (şi nu de ieri, de azi), şi că tot ea este responsabilă pentru alienarea omului contemporan, pentru însingurarea acută, asistată superficial prin diverse surogate media. În contextul existenţei unei pieţe concurenţiale în orice domeniu, literatura devine şi ea un obiect de consum, obligat să îndeplinească, în linii mari, cerinţele capitaliste: scurt, cu efect rapid, capabil să ofere o satisfacţie de moment.

În ciuda breşei de câteva decenii produsă de comunism (decenii, totuşi, neuniforme sub aspectul izolării faţă de Occident), când a fost vorba de asimilarea unui concept, cum a fost acela de autoficţiune (urmat de integrarea lui în practica literară), sincronizarea pieţei româneşti a fost destul de rapidă. E dificil de găsit un pionier al genului sau de făcut un inventar al tuturor autoficţiunilor româneşti, în măsura în care, de asemenea, e aproape imposibil de definit o astfel de autoficţiune autohtonă, motivând-o ideologic, contextualizând-o istoric şi relativizând-o estetic, aşa cum s-a făcut în cazul genului născut în Franţa ’68-istă. Cert este că, la fel ca peste tot în lume, în Hexagon, cu precădere, aceste texte au avut succes de public şi la noi (nu pentru că publicul ar fi fost neapărat pregătit să le guste, ci pentru că au avut în spate campanii serioase de imagine), şi nu şi-au mai pus problema unui loc în canon. Plac mai ales tinerilor şi adolescenţilor, care sunt, încă, la vârsta lecturilor de identificare, dar sunt primite de critica literară ca simptomele îngrijorătoare ale unei literaturi bolnave şi teribiliste. Citite comparativ, chiar dacă comparaţia poate părea forţată, autoficţiunile româneşti nu sunt mai slabe ca literatură decât cele franţuzeşti, fiind generate, în fond, în ciuda diferenţelor notabile de context de acelaşi impuls şi de aceeaşi nevoie a publicului. Pe de altă parte, lipseşte aproape complet (altfel spus, lipseşte ca proiect coerent) de pe scena autohtonă tipul de autoficţiune „pur”, profesat de Doubrovsky sau de Angot: acea scriitură-de-sine intempestivă, sinceră, brutală, amintind de discursul psihanalitic. Am folosit, aşadar, noţiunea de autoficţiune cu referire la aceste romane, dar nu în sensul dat de inventatorul acesteia, Serge Doubrovsky.

Există, în această avalanşă editorială de romane scrise la persoana I (autoficţiuni sau nu), specifică anilor 2000, romane bune şi romane pasabile, pe care istoria le-a dat deja uitării. Ne vom aminti, fără îndoială, de 69, pe bune/ pe invers (dar şi de mai noul Soldaţii. Poveste din Ferentari), de Celebrul animal, de Băgău, poate chiar şi de Luminiţa, mon amour (ne mai amintim, cu siguranţă, şi de Povestiri mici şi mijlocii, de unele texte ale lui Lucian Dan Teodorovici, care nu e, în sine, un autoficţionar, de romanele copilăriei, Băiuţeii, Tinereţile lui Daniel Abagiu, Cum mi-am petrecut vacanţa de vară ş.a.). Majoritatea sunt, însă, modeste încercări de a capta profilul unei epoci aflate încă în mişcare, încă foarte aproape de noi şi, mai mult ca sigur, nu vor lăsa urme durabile pe faţa literaturii. Am analizat câteva dintre aceste romane, într-un decupaj aproximativ şi neactualizat (din care, aşadar, lipsesc unele, dar apar altele care ar fi putut lipsi), nu pentru a deplânge starea jalnică a literaturii române contemporane (ipoteză în care, de altfel, nici nu cred) nici pentru a situa estetic textele alese în mod definitiv, ci pentru a discerne, atât cât se poate, mecanica acestui gen şi a vedea cum se reciclează autobiograficul de dragul audienţelor şi al vânzărilor. Cum – altfel spus – autobiografia şi-a creat o stridentă voce ventrilocă pentru uzul epocii, devenind un bun de consum sau, pe alocuri, chiar unul „de scandal”. Riscul, atunci când scrii despre oameni tineri (practic, colegii tăi de generaţie), e să aluneci într-o retorică afectuoasă: fie elogiindu-i mai mult decât merită, fie, din contra, făcând din textele lor replici actualizate ale Nu-ul ionescian. Cred că e un risc inevitabil: mai bine afectuos decât indiferent!

S-a vorbit despre detabuizare, dezinhibare, dezangajare, despre pornografie şi vulgaritate fără substanţă, despre mizerabilism şi primitivism stilistic, despre un epic precar şi mize derizorii în cazul acestor prozatori care nu s-au sfiit să-şi pună numele (uneori, real, alteori, vag trucat) într-o carte pentru a face mai atractiv un produs gândit, probabil, în logica unei consumări imediate şi a unei singure utilizări. Datorită lor, literatura a căpătat mai multă mobilitate şi rezistenţă la exerciţiul necesar al relativizării, dar şi-a creat şi iluzia că poate distra publicul la fel de bine ca orice formă de entertainment. Tematic şi ca tonalitate, s-a relaxat, rupându-se complet de o tradiţie a prozei româneşti pe care chiar şi unii optzecişti au perpetuat-o. Literatura a părut că începe să-şi schimbe – nu peste noapte, ci treptat – rolul şi modul de folosinţă în conştiinţa cititorilor, iar resuscitarea acestei „vâne” literare autobiografice a avut un rol important într-o, altfel, atât de necesară schimbare. De altfel, mult mai prizate au fost, imediat după 1989, romanele poliţiste (exista, de fapt, încă din vremea comunismului un public consistent fidel genului) sau „serialele” siropoase, însă autoficţiunile tinerilor douămiişti au meritul de a livra o tensiune nouă: pe de o parte, jubilaţia regăsită a mărturisirii, pe de altă parte, un limbaj nou, percutant, zgomotos, aşa cum cere orice nou proiect literar, care – indiferent de valoarea lui estetică – e impetuos, revoluţionar. O literatură crudă, violentă, imperfectă, foarte diferită de valul autoficţionar francez (mult mai neutru epic, cu o stilistică pronunţat nombrilistă): dacă primii sunt mai curând, în marea lor majoritate, descendenţi ai unei mişcări Beat filtrată, totuşi, prin ochii dezabuzaţi ai optzecismului, ceilalţi vin mai curând, cel puţin stilistic, din tradiţia Noului Roman.

Pentru a înţelege însă (in)consistenţa şi contextul apariţiei unei astfel de literaturi, e bine de ştiut şi cum s-a „comportat” autobiograficul, în condiţiile unui regim totalitar ce repudia literatura personală, „intimismele” şi, în general, orice formă de manifestare a individualităţii. Am ales spre analiză câteva dintre textele reprezentanţilor Şcolii de la Târgovişte – gruparea, poate, cel mai vizibil sedusă de mirajul scriiturii personale, din peisajul literar comunist. Ei au trăit viaţa ca literatură, şi-au scris literatura cu intensitatea existenţialiştilor de odinioară şi vor rămâne un soi de enclavă literară, greu de explicat, în Siberia cenzurii comuniste. Din scriitura lor infuzată de personal (mai puţin decât de autobiografic), s-au inspirat şi s-au format doi dintre cei mai importanţi prozatori de după 1989: Simona Popescu şi Mircea Cărtărescu. La fel de indispensabili pentru a schiţa cât mai corect harta scriiturilor eului până la căderea comunismului sunt alţi doi prozatori rămaşi în umbră multă vreme, recuperaţi, din fericire, în ultimii ani: Radu Cosaşu şi Livius Ciocârlie. Amândoi au scris jurnale şi opere de ficţiune în care au devenit „personaje”, îngustând linia – şi-aşa subţire, de la Camil Petrescu şi Anton Holban încoace – dintre viaţă şi literatură. Nu doar Supravieţuirile, romanul Clopotul scufundat sau jurnalele literare ale lui Livius Ciocârlie sunt repere notabile în diseminarea eului în literatura antedecembristă, ci şi romanele lui Alexandru George sau o parte din producţiile tinerilor (atunci) optzecişti.

Scriitura supra-realistă şi irizată de autobiografic, practicată de Simona Popescu sau autoficţiunea „fantast(ic)ă” a lui Mircea Cărtărescu ocupă şi ele un spaţiu consistent al acestei cărţi. Cei doi prozatori sunt, în realitate, nucleul tare al prozei de după ’89 şi elementul care o centrează, atunci când autoficţiunile mizerabiliste ameninţă să tragă întreg demersul simili-biografic înspre derizoriu şi facil. Avem, aşadar, două posibile feţe ale ficţiunii autobiografice contemporane: autoficţionarii supra-realişti sau introverţi (Simona Popescu, Mircea Cărtărescu, Gheorghe Crăciun, Ruxandra Cesereanu) şi autoficţionarii biografişti sau extroverţi (Ioana Baetica, Ioana Bradea, Dragoş Bucurenci, Cecilia Ştefănescu, Claudia Golea, Ionuţ Chiva, Adrian Schiop, Alexandru Vakulovski) şi punerea lor într-o analiză comună, nu neapărat în contrast, nu-şi propune decât să facă o radiografie aproximativă a unei tendinţe literare pe un segment temporal care merge până foarte aproape de prezent. Tipologizările sunt, de cele mai multe ori, găunoase (ţin de o nesuferită tentaţie a de-numirii şi clasificării, care ne contaminează pe toţi, mai devreme sau mai târziu) şi nedrepte, pentru unii sau pentru alţii. Separarea a două mari direcţii în câmpul extrem de eterogen al autoficţiunii post-decembriste nu ţine, însă, de ambiţia clasificărilor, ca reflex critic îmbătrânit, ci mai degrabă de nişte raţiuni practice, de obţinere a unei minime vizibilităţi într-un peisaj literar nebulos, contestat şi deopotrivă contestatar.

Că momentul ’89 sau alt moment, convenţional stabilit, a condiţionat sau a modificat în vreun fel morfologia acestui gen de ficţiuni ale eului e mai puţin important. Ce contează este că ele au apărut pe un teren literar multă vreme privat de accesul la intim(itate), care nu a recăpătat definitiv reflexul de a spune „eu” fără eufemisme, fără perdea. Dacă devorarea acestui tip de literatură e un semn de imaturitate a gustului, de boală nu doar a literaturii în sine, ci şi a publicului care o cere şi o citeşte, rămâne de văzut.

Rămas bun literaturii (autoficţionale)? Nu încă…

*

Mulţumiri doamnei Mădălina Ghiu pentru generozitatea nesfârşită cu care m-a aşteptat câţiva ani, benefici pentru creşterea mea, dar – probabil – pierduţi pentru un subiect cu viaţă scurtă, cum e autoficţiunea. Responsabilitatea şi, deopotrivă, meritul debutului meu îi aparţin întru totul. Mulţumiri domnului Silviu Lupescu pentru ca a acceptat provocarea unor comentarii asupra unui fenomen aflat încă în mişcare.

Mulţumiri domnului Eugen Negrici, care a crezut în acest proiect (şi, acum mulţi ani, în scrisul meu) şi l-a propus Editurii Cartea Românească. Îi mulţumesc, de asemenea, doamnei Elena Zaharia-Filipaş, coordonatoarea atentă şi vigilentă, faţă de (prea)desele mele derapaje critificţionale, a tezei de doctorat care a stat la baza acestei cărţi. Nu în ultimul rând, îi mulţumesc regretatului Andrei Bodiu care mi-a făcut preţioase observaţii pe marginea tezei, fiind prima persoană care m-a îndemnat să fac din ea o carte.

Îi sunt recunoscătoare Simonei Popescu care, deşi implicată, ca „personaj”, în această carte, i-a făcut o lectură profundă, cu observaţii care mi-au fost de ajutor. Îi sunt recunoscătoare, de asemenea, prietenului meu Alexandru Matei, care m-a inspirat, acum mulţi ani, în alegerea subiectului (aruncându-mă, fără să ştie, în groapa cu lei), şi care, mai târziu, m-a ajutat cu observaţii (şi obiecţii) de adevărat cunoscător legate de partea teoretică a lucrării. Îi sunt recunoscătoare domnului doctor Radu Teodorescu pentru grija şi încrederea pe care mi le-a arătat în ultimii (mulţi) ani. Le mulţumesc şi celor câţiva prieteni pe care, deşi nu-i numesc aici, îi port în inimă pentru susţinerea lor caldă, hors texte.

Nu în ultimul rând, îi mulţumesc mamei mele pentru răbdarea ei fără margini.

Câteva elemente pentru o poetică a genurilor personale. Autoficţiunea

„Reînvierea interesului pentru naivitate mi se pare un fenomen postmodern.”

(Gianni Vattimo)

Au trecut multe secole de la apariţia primelor texte cu intenţii şi/ sau conţinut autobiografic şi istoria genului a trecut prin lungi perioade glorioase, dar şi prin epoci de oprobriu şi anatemizare publică. Urmând firul încâlcit şi rareori previzibil al practicii literare, am ajuns, astăzi, într-un punct în care interesul pentru orice formă de literatură „a eului” a devenit, parcă, mai puternic decât oricând. Cu toate că genurile personale au debutat fără pretenţia literarităţii, fiind mai aproape de procesul-verbal şi de documentar decât de literatura propriu-zisă, ele aspiră, în prezent, la raftul întâi (al canonului, al unuia dintre cele posibile). Într-o „eră a suspciunii”, cum o numeşte Nathalie Sarraute, în care legătura dintre autor şi cititor s-a viciat în mod vizibil, după zgomotoasa proclamare a „morţii autorului” şi epuizarea -ismelor de tot felul, publicul pare să alerge tot mai frenetic după fantoma sincerităţii pierdute. Jean Baudrillard observa just că, în zilele noastre, „numai semnele sincerităţii continuă să fie cumpărate”¹; de fapt, „autenticitatea” autenticităţii nu mai interesează pe nimeni, de vreme ce sinceritatea e corect mimată şi profesionist fabricată de autor. Interesează numai simulacrul sincerităţii. Iluzia ei.

Rădăcinile genului autobiografic au o vechime greu de stabilit cu precizie. Nu putem să ignorăm numeroasele texte „autobiografice” din Orientul Apropiat şi Mijlociu (mai ales, la egipteni şi la asiro-babilonieni), deşi nu e vorba acolo de o intenţie de autoexpunere, cât mai curând de un artificiu retoric, de o convenţie specifică epocii. Unii cercetători ai scriiturilor subiective îi amintesc pe stoici ca fiind autobiografii avant la lettre, dintre aceştia remarcându-se figura lui Marcus Aurelius, autorul Meditaţiilor (subintitulate Către sine însuşi)², o lucrare, de asemenea, dedicată mai curând moralei şi unui tip de filosofie practică decât autoanalizei din tradiţia autobiografică de mai târziu. Faptul că aici trebuie căutate primele „sugestii” autobiografice ale tradiţiei occidentale o spune şi Raluca Dună, în excelentul său eseu dedicat reprezentărilor auctoriale în literatură şi pictură: „Deşi lumea greco-latină este mult mai săracă în autobiografii propriu-zise – s-au păstrat doar opt autobiografii întregi – rădăcinile trebuie căutate aici, dar nu în literatură, ci în filosofie şi în scrierile oratorice. […] Modelul formal al autobiografiei antice este cel retoric. Isocrates, autorul uneia dintre cele mai cunoscute autobiografii ale Antichităţii, era orator (ca şi Sfântul Augustin, înainte de convertire), iar autobiografiile antice constituiau, de cele mai multe ori, forme de auto-disculpare ori de auto-glorificare publică. Dezvăluirea vieţii individuale, auto-examinarea rămân deocamdată doar finalităţile filosofiei”³.

Din Antichitate mai amintim ca prime referinţe cvasi-autobiografice: fragmente din Munci şi zile, Metamorfozele lui Apuleius, poemele lui Ovidiu şi Horaţiu (care se încheie, în tiparul genului alexandrin, cu versuri cu aparenţă autobiografică), Oraţia I a lui Libaniu, Etiopicele lui Heliodor, Satiriconul lui Petroniu. Chiar şi Cicero a fost tentat de genurile subiective, fiind autorul Scrisorilor către Atticus, „publicate împotriva voinţei sale testamentare”, „primul jurnal în care un autor îşi caută propriul sine, sondându-şi interioritatea conflictuală”⁴. Deşi amândouă scrise la persoana a III-a, trebuie amintite şi Commentarii de Bello Gallico, celebrul op al lui Iulius Cezar sau Anabasis a lui Xenofon, ambele relatări autobiografice ale unor bine cunoscute fapte de arme.

Nu putem închide acolada perioadei antice fără a spune câteva cuvinte despre Lucian din Samosata (125-180 d. Hr.), pe care teoreticianul francez Vincent Colonna îl numeşte „părintele” autoficţiunii şi al genurilor subiective. Lucian, supranumit şi „Sirianul”, este autorul Istoriei adevărate, o suită de texte scrise la persoana I care pun bazele unor tradiţii scriitoriceşti ce au supravieţuit până astăzi: alegorică, satirică, utopistă, science-fiction şi chiar autoficţională (este vorba despre ceea ce Colonna numeşte „autoficţiunea fantastică”). La începutul Istoriei adevărate, autorul formulează un „angajament-de-sine”, devenit faimos în istoria genului autobiografic: „Aşadar, scriu despre lucruri pe care nici nu le-am văzut, nici nu le-am trăit, nici nu le-am aflat de la alţii, şi mai ales lucruri ce, de fapt, nici nu există, nici nu pot exista în niciun chip. De aceea, cei ce le citesc trebuie să nu le creadă câtuşi de puţin”⁵. Cu mult înainte de apariţia autobiografiei ca gen modern, aserţiunea auctorială a lui Lucian din Samosata pune, aşadar, problema „adevărului” unui text asumat personal şi a pactului de lectură încheiat. Ar mai trebui amintite şi alte texte, unele, cu o minimă şarjă biografică – Maimuţa, Păcătosul, Îndoita învinuire sau tribunalele –, altele, conţinând chiar în titlu numele autorului (Visul sau viaţa lui Lucian). Nu sunt, desigur, texte autobiografice în adevăratul sens al cuvântului (miza lor nu e mărturisirea), ci rudimente ficţionale în care autorul îndrăzneşte să se dedubleze, conform unei practici deja existente în epocă. „Eul” spus de Lucian e un „eu” retoric, golit de orice orizont interior, şi ţine mai curând de o poetică a momentului decât de o conştientizare a auctorialităţii. Deşi seducătoare, concluzia teoreticianului francez e, aşadar, mai mult decât fragilă: „Prin urmare, faptul că Lucian îşi exersează scrisul în toate tipurile de autoficţiune, într-un context cultural în care viaţa interioară e extrem de redusă, e un lucru plin de sens. Înseamnă că autofabulaţia nu este legată de existenţa unui subiect cu o interioritate bogată şi consistentă; că nu e condiţionată, aşadar, de existenţa subiectivităţii moderne, chiar şi pentru forma ei cea mai intimă, autoficţiunea biografică. Deci, fabulaţia de sine nu e un efect al Modernităţii, al ascensiunii individualismului, al crizei Subiectului; nu e niciun urmaş al psihanalizei sau al refacerii raporturilor dintre public şi privat. E o tendinţă mult mai veche, o forţă mult mai tulburătoare şi, fără îndoială, o pulsiune «arhaică» a discursului”⁶.

Însă referindu-ne la Antichitate, adevăratul strămoş al genului este Sfântul Augustin (354-430), autorul Confesiunilor, recunoscute şi astăzi ca reper esenţial pentru înţelegerea maşinăriei autobiografice de mai târziu. Scriere de bază a epocii elenistice, dar nu singura cu şarjă referenţial-confesivă din opera eruditului episcop de Hippona Confesiunile relatează cronologic etapele existenţei acestuia, dar nu neapărat din raţiuni cathartice sau (auto)justificatoare (asimilate îndeobşte mizei genului confesional), ci din dorinţa de a sublinia istoria revelării unei vocaţii, cea religioasă. Scopul nu a fost acela de a bemoliza singularitatea parcursului său existenţial („Nu îmi voi scrie memoriile”, avertizează Sfântul Augustin la începutul cărţii sale), ci de a potenţa valoarea de model a acestuia. Introspecţia serveşte, aşadar, nu doar expunerii istorice sau moralizatoare, ci şi autocunoaşterii personale (nu omul ca individualitate, ci ca suflet, ca „vas” al lui Dumnezeu), dar făcută nu spunând „eu” în sensul modern, ci cumva creându-şi ceea ce Paul Ricoeur avea să numească mai târziu (o) „identitate narativă”. Odată cu apariţia Confesiunilor, paradigma textelor de gen (şi „legalitatea” noţiunii de subiectivitate, în sine) se modifică substanţial, dacă e să ne gândim numai la distanţa uriaşă dintre autobiografia reţinută, egală, cu iz stoic, a împăratului Marcus Aurelius, şi discursul pasional, original şi extrem de uman (chiar – sau mai ales – în expozeurile cvasi-lirice ale luptei omului cu tentaţiile, căderile şi mărginirile sale). De altfel, citându-l pe Georg Misch, şi Raluca Dună subliniază că literatura confesională (cu precădere textele Sfântului Augustin, ale Sfântului Ieronim şi ale Sfântului Grigorie de Nazianz) marchează o revoluţie în sensibilitatea epocii: „Confesiunile Sfântului Augustin⁷ (397-398) reprezintă însă un moment de cotitură prin forţa introspecţiei, prin caracterul individual al confesiunii şi meditaţia asupra timpului şi a relaţiei personale dintre suflet («eu») şi Dumnezeu”⁸. Trebuie remarcat şi faptul că „mărturisirea” are, aici, şi o vizibilă funcţie euristică, creând o punte între teritoriul probabil şi fragil al umanului şi adâncimea insondabilă a divinului: „Cu ce folos, Doamne al meu, tu, către care zilnic se mărturiseşte conştiinţa mea, încredinţându-se mai degrabă în speranţa îndurărilor tale decât în propria nevinovăţie, cu ce folos, te întreb, mă mărturisesc înaintea privirii tale oamenilor, în această carte, arătându-le nu doar ce am fost odinioară, ci şi ce sunt acum? Folosul mărturisirii trecutului l-am văzut şi l-am amintit. Mulţi oameni care mă cunosc, ca şi alţii care nu mă cunosc, dar au auzit vorbindu-se despre mine sau au citit cărţile mele, doresc să afle ce sunt eu în acest moment când îmi scriu Confesiunile; însă urechea lor nu este aşezată lângă inima mea, acolo unde eu sunt cu adevărat eu însumi. Aşadar, ei voiesc să mă audă mărturisind ce sunt eu înlăuntrul meu, acolo unde ei nu pot pătrunde nici cu privirea, nici cu auzul, nici cu mintea lor. Vor să mă audă gata să mă creadă; cum vor putea fi însă siguri că m-au cunoscut? Iubirea, care-i face buni, este aceea care le spune că nu mint atunci când mă mărturisesc, da, iubirea din ei îi face să mă creadă”⁹.

Operă de maturitate, infuzată de poezia Psalmilor lui David şi puternic marcată de dialogul filosofic, dar şi de scrierile omiletice (în esenţă, declamative), Confesiunile Sfântului Augustin depăşesc canoanele unui simplu gen votiv (acela al confesiunii, mult mai vechi decât creştinismul¹⁰), omologând discursul de extracţie autobiografică şi scoţându-l de pe lista „păcatelor” auctoriale (în Etica nicomahică, Aristotel precizase că bărbatul perfect „nu vorbeşte nici despre alţii, nici despre sine”). Philippe Lejeune o consideră un reper esenţial în istoria autobiografiei ca gen literar, afirmând despre ea că inaugurează „cultura privirii asupra sinelui”. Se cuvine precizat că toate aceste exemple de literatură „personală” amintite sunt, în realitate, lipsite de ceea ce-am putea numi astăzi „componenta intimistă”: cu excepţia unor contexte teologic-spirituale, ce subîntindeau, adesea, şi un discurs moralizator în care exemplul propriei persoane putea sluji retoricii omiletice, omul din perioada antică nu avea obişnuinţa de a-şi radiografia viaţa interioară, preferând să comenteze sau să înfăţişeze întotdeauna masca publică, individul-în-lume.

Refuzând să dea drept de existenţă eului personal, vocii individuale şi în afara dialogului său cu Dumnezeu, Evul Mediu a fost mai bogat în biografii şi hagiografii decât în texte cu miză autobiografică. Merită, totuşi, amintit celebrul Historia calamitatum mearum, textul confesiv al lui Pierre Abélard, scris în secolul al XI-lea, în linia autobiografiilor spirituale inaugurată de Sfântul Augustin, dar injectat cu „senzaţionalul” unei poveşti de iubire care a făcut istorie în epocă. Tot din aceeaşi perioadă datează autobiografia misticului german Heinrich Seuse (1295-1366), dar şi celebra La Vita nuova (1295) a lui Dante. Deşi aparţinând, istoric, Renaşterii, The Book of Margery Kempe¹¹ ţine mai curând de un tipar literar medieval. Operă a unei mistice engleze creştine din secolul al XV-lea, cartea povesteşte – la persoana a III-a, preferată vanitosului „eu”, considerat insuficient de umil pentru o mărturisire de credinţă – pelerinajul acesteia în mai multe locuri sfinte şi conţine multe detalii (presupus) autobiografice, care însă nu depăşesc baza eminamente doctrinală a genului.

În Renaştere genul autobiografic înfloreşte în spaţiul european, cu precădere în Italia¹². Una dintre cele mai faimoase autobiografii renascentiste este aceea a sculptorului Benvenuto Cellini, scrisă între 1556 şi 1558 şi intitulată La Vita, care începe cu următoarele rânduri: „Toţi oamenii, de orice fel ar fi ei, care în viaţa lor au făcut lucruri de merit ori au săvârşit ceva care să aducă a merit, ar trebui, rămânând sinceri şi cinstiţi, să ia pana în mână şi să-şi descrie viaţa; dar socotesc că un asemenea lucru atât de frumos ar trebui să-l înceapă abia după vârsta de 40 de ani”¹³. Tot din aceeaşi perioadă merită amintită autobiografia matematicianului şi astrologului italian Girolamo Cardano, intitulată De vita propria liber (1575/76). Într-un text ce parcă anunţă profetic apariţia viitoarelor autoficţiuni „terapeutice”, destul de apropiate de discursul psihanalitic, Cardano face o mărturisire şocantă în epocă: dezvăluie public că a fost un copil nedorit, apărut după câteva încercări eşuate de avort. Întruchipare perfectă a versatilului uomo universale, autor a peste două sute de cărţi pe subiecte variind ameţitor de la medicină şi matematică, la metafizică, religie, astrologie, muzică, Cardano a anticipat, printre altele, şi „instituţia” autopromovării, cultivându-şi cu grijă imaginea şi speculând, la nevoie, detaliile picante, nu doar în autobiografia sa, ci şi, de pildă, în numeroasele variante ale volumului De libris propriis (1544-1562), adevărate şantiere scriitoriceşti, care conţineau de la simple liste ale lucrărilor sale până la relatări alambicate din viaţa sa personală şi intelectuală şi observaţii vanitoase despre propriile contribuţii în diverse domenii. În aceeaşi perioadă apar şi Commentarii (1584), un voluminos text autobiografic, scris la persoana a III-a, de Enea Silvio Piccolomini, cunoscut în istorie ca Papa Pius al II-lea, dar şi autobiografia mistică a Terezei de Ávila, Libro de su vida (1588). Trebuie amintită aici şi La vida de Lazarillo de Tormes y de sus fortunas y adversidades, un roman picaresc publicat integral în 1554, apoi într-o variantă cenzurată de Inchiziţie, în 1573. Deşi anonim, textul prezintă multe dintre mărcile genului autobiografic şi, ca atare, a fost considerat de unii cercetători o autobiografie (Didier Souiller o numeşte o „autobiografie fictivă”). Rămâne, totuşi, întrebarea dacă, în lipsa unui nume pe copertă şi a unei identităţi asumate dintre autor, narator şi personaj (identificat simbolic cu „leprosul”, ca semn al marginalizării) şi în ciuda tonului preponderent satiric, putem vorbi de o autobiografie în adevăratul sens al cuvântului. Romanul ar putea fi revendicat mai degrabă ca făcând parte din protoistoria autoficţiunii, aşa cum a fost ea definită de Vincent Colonna, sau drept precursor al autoficţiunii ca apanaj al marginalului, al des-centratului (ipoteză a mai multor scriitori-teoreticieni, printre care Régine Robin, Marc Weitzmann ş.a.).

Odată cu ascensiunea valorilor umaniste, genurile personale îşi consolidează fundaţiile, pregătind terenul pentru autobiografia în sens modern. Începând cu secolul al XVII-lea, interogaţiile legate de rolul şi locul individului în lume nu mai reprezintă o practică ex-centrică. Umanismul şi apoi Luminile schimbă complet lentila prin care e privit omul, care dintr-un exponent serial, anonim, supus fatalităţii sau unui Dumnezeu intransigent se transformă într-o fiinţă unică, iramplansabilă, dar şi misterioasă, ermetică, versatilă; în acest context, ego-scriiturile au proliferat, devenind aproape nişte exerciţii scriptural-euristice de radiografiere a interiorităţii, a eului lăuntric, rămas până atunci apanajul confesionalelor. Cassirer identifică, de altfel, secolul al XVIII-lea ca perioadă de maximă emergenţă ideologică, filosofică, socială a individului, precizând că, deşi „cogito”-ul cartezian pregătise deja terenul afirmării eului, abia textele lui Bayle şi Fontenelle propun explicit individul ca obiect central al cunoaşterii. În lumina achiziţiilor individualiste, maxima kantiană sapere aude!, bine cunoscuta deviză iluministă, ar putea fi completată cu interrog(u)are aude.

Interesul pentru individ ca fiinţă privată, şi nu ca simplu actant într-un scenariu public e vizibil în Eseurile lui Montaigne (1580-1588). Montaigne îndeamnă la încheierea unui pact autobiografic încă din Avertismentul către cititor – „eu sunt eu însumi aluatul cărţii mele” –, mărturisire privită cu circumspecţie de contemporanii săi, mai curând ca un „răsfăţ” scriitoricesc decât ca o artă poetică în sine. Proiectul său, fără precedent în epocă, creează un soi de debuşeu pentru explorarea sinelui, a faptului intim, a conştiinţei, pregătind terenul pentru mecanica introspecţiei şi a retrospecţiei – cele două componente de bază ale genului autobiografic. Deşi nu urmează o cronologie strictă a evenimentelor consemnate (prezentând „individualitatea în pas de defilare”, cum ar zice Gusdorf), emblemă definitorie pentru un text retrospectiv în proză, scris la persoana I, Eseurile lui Montaigne contribuie în mod esenţial la definirea conceptului de autobiografie, aşa cum îl înţelegem noi astăzi. Chestionările cvasiretorice – de tipul qu’est-ce que l’homme? sau qui sais-je? –, încărcate de o oarecare emfază, reminiscenţă a paradelor de elocinţă ale omului de stat, dar şi consideraţiile sale filosofice aproape avangardiste plasează Eseurile la graniţa dintre eseu literar, autobiografie şi eseu filosofic. În tot acest amestec pedant de notaţii intime, citate clasice, panseuri, anecdote – toate à sauts et à gambades, după cum chiar el însuşi afirmă – surprind nu doar dinamismul şi fragmentarismul bine temperate, care anunţă discret, încă de pe acum, inovaţiile narative ale secolului al XX-lea, ci şi capacitatea de a se relativiza, de a se pune în scenă cât se poate de uman, cu defecte şi calităţi (dignitas hominis, dar şi miseria hominis). În spiritul epocii, Eseurile „propun un examen de conştiinţă al unui spirit care se retrage în sine pentru a-şi reveni; […] o încercare de a contura liniile unei vieţi într-o aglomeraţie năucitoare de evenimente şi circumstanţe”¹⁴. Şi pentru că „nu-i dorinţă mai firească decât dorinţa de cunoaştere”¹⁵), cunoaşterea de sine capătă legitimitate în interiorul acestei conchiste generale a raţiunii. De la Sfântul Augustin la Montaigne se consumă o etapă consistentă a istoriei genurilor autobiografice, aceea în care individul îndrăzneşte, în manieră personală, marcat „afectiv”, să-şi angajeze „eul” în propriile scrieri. Individul face acest gest inaugural de a se transforma în obiect scriptural, dar nu ex-centric, clamând valorile individualiste (aşa cum va face, mai târziu, Rousseau), ci vizând un model ideal, pentru că „fiecare om duce în sine tiparul întregii stări omeneşti”¹⁶. Textul – implicit, genul pe care îl anticipează – pare să aibă, astfel, o funcţie didactică, exemplară, reluând şi interpretând celebrul aforism al lui Protagoras „omul este măsura tuturor lucrurilor”, devenit model al umaniştilor. Dar deşi nu-şi ascunde intenţia formativă, opul lui Montaigne nu propune o mathesis universalis, amintind în permanenţă, direct sau voalat, că spune doar propria lui poveste de viaţă („eu dau la iveală o viaţă fără vază şi fără strălucire”¹⁷). La fel ca Sfântul Augustin (şi, mai târziu, ca Rousseau), şi Montaigne simte nevoia să-şi identifice, să-şi „programeze” chiar cititorul ideal. Pentru ca „eul” să-şi ocupe plenar funcţia de subiect are nevoie de un corelativ, un „tu” (tu, cititorule) care să confere o motivaţie discursului. Şi cu toate aspiraţiile ei de universalitate, retorica modestiei, specifică epocii, o prezintă ca pe o carte-memento pentru apropiaţi: „Iată aici o carte a bunei-credinţe, cititorule. Din capul locului îţi dă de ştire că nu mi-am pus în gând alt să izbutesc, decât la vatra mea şi întru ale mele. Nu am avut cu ea nicicum în vedere slujirea ta sau faima mea. Puterile mele nu-s vrednice de asemenea plănuire. Am menit-o anume uşurării rudelor şi prietenilor mei: ca ei, atunci când mă vor pierde (ceea ce curând vor avea a face), să poată iară găsi unele trăsături ale stărilor şi apucăturilor mele […]”¹⁸.

„Le Grand Siècle” – pe care Montaigne l-a anunţat şi chiar l-a depăşit, ca profunzime şi îndrăzneală – a fost o epocă literară eterogenă, zgomotoasă, prolifică, în care romanul, ca gen literar, a devenit extrem de popular. Atunci apar primele romane-fluviu şi tot atunci, saloanele literare, cu destulă (dacă nu chiar unică) autoritate în modelarea şi educarea gustului cititorilor. Ca să ne facem o idee despre cât se scria, e de ajuns să amintim că o figură celebră în epocă precum Mademoiselle de Scudéry (rămasă fără ecou în posteritate, în favoarea Doamnei de La Fayette sau a „divinei marchize” de Sévigné) scria romane în 10 volume, în vreme ce un scriitor minor, influenţat de tradiţia pastorală, ca Honoré d’Urfé a publicat un roman de dragoste semi-autobiografic, de peste 5.000 de pagini, intitulat L’Astrée. Exista, fireşte, un „tabu autobiografic” în epocă, dacă e să ne gândim numai la celebra sentinţă pascaliană „le moi est haïssable” (prea des citată în afara contextului¹⁹), şi această interdicţie nu a făcut decât să intensifice curiozitatea cititorilor de a distinge în pânza ficţiunii ceva din realitatea concretă a celui care a scris-o. În toată această sarabandă romanescă a secolului al XVII-lea, rămasă la periferia istoriei genului, sub zodia marginalului, romanul cu cheie sau travestirea autorului într-unul din eroii săi, precum şi folosirea persoanei I erau practici comune ce anunţau detabuizarea eului începută de Rousseau. Scriitori, consideraţi astăzi minori, ca Thierry l’Hermite, Paul Scarron, Cyrano de Bergerac, D’Assoucy au contribuit, prin textele lor (nu doar romane, ci şi poeme sau piese de teatru) la consolidarea unui „limb” scriitoricesc cu o istorie în curs de scriere: ficţiunile eului (în care ficţionalizarea autorului, în mod surprinzător, încă nu e o „procedură” textuală datată). Deşi ţin de alt culoar al literaturii eului²⁰, merită amintite în desenul coerent al acestui secol fabulos, pe nedrept uitat, şi memoriile Cardinalului de Retz şi ale Ducelui de Saint-Simon, dar şi savuroasele scrisori ale deja amintitei Doamne de Sevigné. Fără a atinge notorietatea primilor, au scris memorii în epocă şi Edmund Ludlow sau John Reresby. În spaţiul hispanic, se pare că prima „autobiografie” (intitulată, însă, Memorias) a fost scrisă la sfârşitul secolului al XIV-lea de Leonor López de Córdoba, confidenta reginei Catalina de Castilia. Deşi considerat drept piatră de temelie a genurilor personale, memoriile nobilei castiliene sunt, propriu-zis, un text de nouă pagini, scris după căderea în dizgraţie şi alungarea acesteia de la curte, un fel de „raport” testimonial al devotamentului faţă de familie, dar şi al evlaviei faţă de Fecioara Maria. Plin de termeni din jargonul legal, fiind cel mai probabil dictat unui notar public, textul are mai mult o valoare de document de familie (destinat să protejeze buna reputaţie a acesteia) decât de literatură confesivă.

Departe de efervescenţa intelectuală a francezilor, simptom cert al unei „laicizări” culturale (vizibilă, printre altele, şi în gustul publicului), secolul al XVII-lea englez a fost dominat de autobiografii spirituale în tradiţia „disidentă” protestantă²¹, destul de schematizate formal, relatând parcursul credinciosului de la starea de damnare la aceea de graţie. O amintim pe cea mai răspândită, Grace Abounding to the Chief of Sinners (1666), scrisă de John Bunyan, cunoscut publicului şi pentru alegoria creştină The Pilgrim’s Progress (1678). Prin focalizarea intensă asupra individului, aceste autobiografii au fost considerate precursoare ale romanului secolului al XVIII-lea (apar nume importante ca Daniel Defoe, Samuel Richardson, Jonathan Swift, Laurence Sterne, Henry Fielding, majoritatea cochetând, în varii forme şi la diferite intensităţi, cu literatura la persoana I). Printre precursorii genului autobiografic Philippe Gasparini aminteşte şi romanul, iniţial publicat anonim, L’Histoire des amours de Cléante et Bélise (1689) al Annei Ferrand (cunoscută şi sub numele de Présidente Ferrand)²².

Deşi termenul de „autobiografie” nu apare în vocabularul limbii franceze decât târziu, la începutul secolului al XIX-lea, se consideră că data de naştere a genului ar fi momentul apariţiei Confesiunilor lui Jean-Jacques Rousseau. Numită, după exemplul Sfântului Augustin, prima autobiografie adevărată – în sensul modern al termenului –, care a influenţat masiv tehnica narativă a genului²³, a fost publicată la doar patru ani de la moartea autorului său, în 1782. Structurată în două părţi a câte şase cărţi fiecare (autorul vorbeşte şi de o a treia parte, pe care însă nu a mai apucat să o scrie), cartea a fost una emblematică, nu doar pentru contemporani, ci şi pentru posteritate, creând o puternică emulaţie; de-a lungul timpului, numeroşi scriitori celebri au scris autobiografii à la manière de Rousseau – Goethe, Wordsworth, De Quincey ş.a. –, abandonând modelul deja datat al autobiografiilor spirituale. În linii mari, inovaţia pe care o aduce autobiografia lui Rousseau în istoria genului este interesul şi propensiunea spre notaţia intimă, spre faptul de viaţă personal, lipsit de calitatea „educativă” a exemplarităţii. Individul nu mai este portavocea colectivităţii sau fiinţa abstractă care vrea să acceadă la un nivel spiritual superior, ci creatura imperfectă, slabă, nevrozată, păcătoasă etc., dar unică, înzestrată cu o voce inimitabilă. Rousseau insistă, de pildă, pe efectul experienţelor din copilărie (multe dintre ele, erotice, impudice, indiscrete) asupra vieţii adulte de mai târziu, anticipând astfel nu numai idei din opera ştiinţifică a lui Sigmund Freud, ci şi o întreagă tradiţie literară, aceea a aşa-numitelor „récits d’enfance”. E memorabilă secvenţa în care, copil fiind, naratorul îşi aminteşte că, luând bătaie de la doica sa, îşi doreşte, inexplicabil, să fie bătut în continuare; retrospectiv, interpretează acest amuzant şi inocent acces de masochism ca reprezentând adevărata sa iniţiere sexuală. Detaliile minore, aparent insignifiante, mărunţişurile şi amintirile „senzoriale”, ruminaţiile nesfârşite, viaţa pusă într-o ramă ficţională în care cronologia evenimentelor este, adesea, înlocuită cu una afectivă, mărturisirea şi justificarea greşelilor personale, adevărul despre contemporanii săi, preceptele filosofice bine cunoscute din restul operelor sale – iată doar câteva dintre elementele ce compun Confesiunile, fără îndoială un reper în modernitatea literară franceză. Cu toate că privilegiază culisele vieţii private, cartea nu e o simplă culegere de stampe de viaţă, atent ordonate sau de panseuri filosofice iluministe, ci o relatare a unor experienţe formatoare, definitorii pentru autorul lor, propuse, dar neimpuse ca model pentru generaţiile viitoare. Şi dacă Sfântul Augustin i se adresează direct lui Dumnezeu, obţinând astfel (şi) credibilitate în faţa oamenilor, pentru care sentinţele sale capătă valoare de model, la Rousseau relaţia e de altă natură: el se adresează oamenilor, asumându-şi limitele, erorile, dar neezitând să-l ia pe Dumnezeu ca martor al adevărului scrierii sale: „Fiinţă eternă, strânge în jurul meu nenumărata mulţime a semenilor mei; să asculte confesiunile mele, să ţipe la ticăloşiile mele, să roşească de nemerniciile mele”²⁴

De altfel, Rousseau e printre primii (scriitori) care explicitează ideea că memoria şi scriitura personală nu sunt infailibile, ţin de o mecanică subiectivă, fragilă a selecţiei: „Scriu numai din memorie, fără însemnări, fără materiale care să mă ajute. Unele întâmplări din viaţa mea îmi sunt atât de proaspete în minte, de parcă abia s-ar fi petrecut; dar sunt şi lipsuri sau goluri pe care nu le pot umple decât prin povestiri la fel de încâlcite ca şi amintirea ce mi-a rămas despre ele. Am putut deci să fac uneori greşeli, şi aş mai putea încă să fac în privinţa lucrurilor mărunte, până la vremea când am despre mine date mai precise; însă când e vorba de persoana mea, sunt încredinţat că nu mă abat de la adevăr, aşa cum voi încerca să fac totdeauna: asupra acestui lucru nu poate fi îndoială”²⁵. Philippe Lejeune merge mai departe afirmând că autobiografia lui Rousseau pune bazele psihologiei ca ştiinţă²⁶, aducând la suprafaţă abisurile interioare, punând pe tavă „eul” cu tribulaţiile sale şi formulând întrebări. Inaugurând o „metodă”, Rousseau se expune, se sacrifică, refuză să se cenzureze, promite un proiect antropologic pe care contemporanii săi nu l-au înţeles la adevărata lui măsură.

Avem de-a face, poate, cu primul autor care spune în mod conştient (deci, asumat) „eu” în literatură şi, cel mai probabil, cu primul text de tip Bildungsroman al modernităţii: „Alcătuiesc o lucrare cum n-a mai fost alta la fel şi a cărei înfăptuire nu va avea imitator. Vreau să înfăţişez semenilor mei un om în tot adevărul firii lui; şi omul acesta voi fi eu. Numai eu. Îmi ştiu inima şi-i cunosc pe oameni. Nu sunt făcut ca niciunul dintre cei pe care i-am văzut; cutez să cred că nu sunt făcut ca niciunul dintre cei care există. Dacă nu preţuiesc mai mult, cel puţin sunt altfel. Dacă natura a procedat bine sau rău distrugând tiparul după care m-a croit, asta n-o poate judeca nimeni decât după ce mă va fi citit”²⁷. El este, de asemenea, primul autobiograf înzestrat cu conştiinţa literarităţii demersului său (orice punere în text este, inevitabil, o selecţie a trăitului, deci, o ficţiune) şi, probabil, printre primii care se „joacă” cu ipostazele naratoriale şi dincolo de simplul exerciţiu retoric, disimulând şi manevrând textual, cu umor şi naturaleţe, materia propriei sale vieţi. Deloc întâmplător (adică, „pozând”), naratorul-personaj se victimizează adesea, cerând compasiune pentru micile păcate pe care şi le mărturiseşte, ştiind că acest harnaşament (retoric, fireşte) va da tensiune şi nerv textului confesiv, dar expediindu-le rapid sau omiţându-le cu bună ştiinţă pe cele cu adevărat importante (încălcând, astfel, pactul autobiografic, anunţat în incipit-ul cărţii, pact ce promite sinceritate à tout prix). Dar importantă nu e relatarea exactă a faptelor deja întâmplate, ci relaţia scriitorului cu propriul său trecut; contează mai mult retrăirea trecutului prin imaginaţie, adică „scrierea” lui. Într-unul dintre cele mai bune studii dedicate operei lui Rousseau, Jean Starobinski observă că opacizarea continuă a universului uman trebuie să se producă în sincron cu transparenţa totală a eului scriitorului²⁸; doar astfel, considerând această subtilă dialectică, se poate distinge în lectura Confesiunilor stilul unic al autorului, în care se amestecă tonul picaresc, nostalgia după un trecut definitiv pierdut şi trauma unui prezent plin de pericolele şi ameninţările necunoscutului.

Rousseau intuieşte necesitatea inventării unui nou limbaj, capabil să „prindă” contururile imprecise, volatile ale eului, a unei scriituri care să fie la înălţimea proiectului său scriitoricesc fără asemănare: „Pentru ceea ce am de spus, ar trebui inventat un limbaj la fel de nou ca şi proiectul meu, căci ce ton, ce stil să adopt pentru a descurca haosul acesta imens de sentimente atât de diverse, atât de contradictorii, adesea atât de josnice şi uneori atât de sublime care m-a agitat necontenit. […] Iau în raport cu stilul aceeaşi hotărâre ca în raport cu faptele. Nu voi încerca câtuşi de puţin să-l uniformizez, am să am totdeauna stilul care-mi va veni, am să-l schimb fără niciun scrupul după dispoziţia mea interioară, am să spun orice lucru aşa cum îl simt, cum îl văd, fără să-l caut, fără efort, fără să mă las incomodat de aspectul său împestriţat […]; stilul meu inegal şi firesc, când rapid şi când difuz, când cumpănit şi când zmintit, când grav şi când vesel, va face parte el însuşi din povestirea mea”²⁹. Dar în această cruciadă pentru obţinerea adevărului (şi trebuie spus că termenii din sfera lexicală a „adevărului” sunt foarte numeroşi în aceste declaraţii de intenţie, care proclamă în mod repetat adevărul faptelor povestite), tocmai stilul, oricât ar fi el de alb, de neintenţionat, de spontan, poate fi (şi chiar este) un „obstacol” în calea sincerităţii totale, a „transparenţei”. Orice postura – şi a te expune cu propriul nume într-o carte presupune o anumită „poză” – înseamnă o impostură. E interesant de observat că Rousseau nu pune semnul egalităţii între acurateţea istorică şi adevărul scrisului (singurul valabil), subliniind în permanenţă că proiectul său e unul destinat lumii, că gestul autobiografic este o ieşire la rampă („M-am hotărât să întocmesc o lucrare unică printr-o veracitate fără exemplu, astfel că măcar o dată să se poată vedea un om aşa cum este el înlăuntrul său”³⁰). De altfel, tocmai existenţa unui proiect al sincerităţii („datoria mea este să spun adevărul, iar nu să cer să fiu crezut”, nuanţează cu ironie Rousseau, atrăgând atenţia că şi-a însuşit bine retorica acestui tip de literatură, dar a depăşit-o) este cel care ne situează cu adevărat în perimetrul genului autobiografic, după cum remarcă şi Philippe Lejeune în L’Autobiographie en France: „ceea ce distinge autobiografia de roman nu este o imposibilă exactitudine istorică, ci numai proiectul, sincer, de a te reculege şi de a-ţi înţelege propria viaţă. Tocmai existenţa unui astfel de proiect e cea care contează, şi nu o sinceritate la limita imposibilului”³¹.

1. Jean Baudrillard, Societatea de consum. Mituri şi structuri, traducere din limba franceză de Alexandru Matei, prefaţă de Ciprian Mihali, Editura comunicare.ro, Bucureşti, 2005, p. 23.

2. Marc Aureliu, Către sine însuşi, cu un studiu introductiv de Vasile Pârvan, traducere din greceşte de Ştefan Bezdechi, prefaţă de Elefterie Bezdechi, Editura Vestala, Bucureşti, 1999.

3. Raluca Dună, Eu, Autorul. Reprezentări auctoriale în literatură şi pictură. Din Antichitate până în Renaştere, prefaţă de Mircea Martin, Editura Tracus Arte, Bucureşti, 2010, p. 31.

4. Ibidem, p. 47.

5. Lucian din Samosata, Istoria adevărată, Editura Paideia, Bucureşti, p. 14.

6. Vincent Colonna, Autofiction&autres mythomanies littéraires, Éditions Tristram, Auch, 2004, p. 63.

7. Figură respectată în Răsăritul ortodox, dar receptată, aici, trunchiat şi (destul de) deformat până în secolul al XIII-lea, Augustin nu este considerat de Biserica Ortodoxă „sfânt”, ci „fericit”, din cauza unor erori doctrinare despre Sfânta Treime ori a celei despre păcat şi har pe care acesta le-ar fi făcut.

8. Raluca Dună, op. cit., p. 67.

9. Sfântul Augustin, Confesiuni, traducere din limba latină, introducere şi note de Eugen Munteanu, ediţia a II-a revizuită, Editura Nemira, Bucureşti, 2006, pp. 205-206.

10. „«Genul» confesiunii este cunoscut mult înainte de creştinism, în civilizaţia egipteană, la populaţii din Polinezia, Peru ori Mexic, la iudei ori persani.” (Raluca Dună, op. cit., p. 67)

11. Lucrarea este considerată de unii exegeţi ai genului drept prima autobiografie în limba engleză.

12. Christof Weiand demonstrează – în studiul său „«Libri di famiglia» und Autobiographie in Italien Zwischentre-und Cinquecento” – că în această epocă, în Italia, sub influenţa umanismului, expresia „individualismului” se manifestă nu doar sub forma autobiografiilor analitice, ci şi sub aceea a unor însemnări detaliate despre viaţa cotidiană, făcute nu de personalităţi culturale, ci de oameni obişnuiţi, ceea ce va da naştere aşa numitelor „cărţi de familie”, libri di famiglia (apud Marcel de Grève, „L’Autobiographie, genre littéraire?”, în Klincksieck. Revue de littérature comparée, n° 325, 1/ 2008, p. 27).

13. Benvenuto Cellini, Viaţa lui Benvenuto Cellini: scrisă de el însuşi, traducere de Dragoş Vrânceanu, Editura de Stat, Bucureşti, 1948, p. 13.

14. Georges Gusdorf, „De l’autobiographie initiatique à l’autobiographie genre littéraire”, în Revue d’Histoire Littéraire de la France, nº LXXV/ 6, p. 970.

15. Michel Eyquem de Montaigne, Eseuri, studiu introductiv şi note de Dan Bădărau, traducere de Mariella Seulescu, traducerea sonetelor lui La Boétie de Anca Bursan, Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1966-1971, vol. al II-lea, p. 631.

16. Ibidem, p. 372.

17. Ibidem, p. 631.

18. Ibidem, p. 1.

19. Aici, „le moi” nu are sensul de „eu”, ci de „amor propriu”, întreaga sintagmă, de certă coloratură jansenistă, putând fi înţeleasă corect doar în contextul general al Cugetărilor: „Cei care nu smulg din ei amorul propriu şi care se mulţumesc numai să-l acopere sunt toţi demni de a fi urâţi. […] Într-un cuvânt, eul are două însuşiri: este nedrept în sine pentru că se face centrul tuturor lucrurilor şi este supărător pentru ceilalţi prin aceea că vrea ca ei să i se supună. Şi în adevăr, fiecare eu este duşmanul şi ar vrea să fie tiranul tuturor celorlalţi” (Blaise Pascal, Cugetări, traducere şi note de George Iancu Ghidu, prefaţă de Ernest Stere, Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1992, p. 171).

20. Se impune o minimă distincţie între autobiografie şi memorii, două genuri conexe percepute adesea indistinct, la comun: dacă autobiografia acoperă viaţa autorului ei şi, numai opţional/ ocazional, şi contextul istoric care o înconjoară, memoriile se axează pe un segment de viaţă mai îngust, dar acordă un spaţiu mai generos cadrului social-istoric (tocmai de aceea, mulţi lideri militari şi politicieni au scris memorii, nu autobiografii).

21. Fireşte că modelul primordial al acestor texte sunt Confesiunile Sfântului Augustin.

22. Philippe Gasparini, Autofiction: un aventure de langage, Éditions du Seuil, coll. „Poétique”, Paris, 2008, p. 250.

23. Philippe Lejeune vorbeşte chiar despre o „revoluţie autobiografică” al cărei autor ar fi fost Rousseau.

24. Jean-Jacques Rousseau, Confesiuni, traducere şi prefaţă de Pericle Martinescu, Editura pentru Literatură, Bucureşti, 1969, vol. 1, p. 6.

25. Ibidem, p. 169.

26. Mai logic – în această schemă recuperativ-protocronistă – şi mai precis ar fi să spunem că autobiografia lui Rousseau anticipează practicile psihanalizei.

27. Jean-Jacques Rousseau, Confesiuni, ed. cit., p. 5.

28. „Rousseau visează la o comunicare şi o transparenţă a inimilor; dar ajunge să accepte – şi chiar provoacă – obstacolul care-i permite să se retragă în resemnarea pasivă şi în spaţiul de siguranţă al inocenţei sale” (Jean Starobinski, Jean-Jacques Rousseau: la transparence et l’obstacle. Suivi de sept essais sur Rousseau, Éditions Gallimard, Paris, 1994, p. 3).

29. Jean-Jacques Rousseau, Ebauches des Confessions, în Oeuvres complètes, Gallimard, „Bibliothèque de la Pléiade”, Paris, 1959, t. 1, p. 1153, apud Jean Starobinski, Relaţia critică, traducere de Alexandru George, prefaţă de Romul Munteanu, Editura Univers, Bucureşti, 1974, p. 96.

30. Jean-Jacques Rousseau, Confesiuni, ed. cit., p. 98.

31. Philippe Lejeune, L’Autobiographie en France, Armand Colin, Paris, 1971, p. 28.