Eiji Yoshikawa

Povestea familiei Heiké

Traducere din limba engleză de Lorena Lupu

Editura Polirom

2011

Eiji Yoshikawa, The Heiké Story

© 2011 by Editura Polirom pentru traducerea în limba română

Colecţia BIBLIOTECA POLIROM este coordonată de Bogdan-Alexandru Stănescu.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2278-8

ISBN: 978-973-46-2134-7

Redactor: Dana Costinescu

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Eiji Yoshikawa (1892-1962), născut într-o familie de samurai, a debutat pe scena literară cu romane de aventuri de mare succes, consacrându-se apoi genului istoric prin Povestea familiei Heiké şi capodopera sa, Musashi (apărută mai întâi în foileton în Asahi Shimbun, cel mai important ziar japonez, între 1935 şi 1939, reeditată de nu mai puţin de paisprezece ori şi adaptată pentru scenă, televiziune şi cinema). În anul 1960, lui Yoshikawa i s-a decernat Medalia Culturală, cea mai înaltă distincţie care poate fi acordată unui om de litere japonez, precum şi Ordinul Comorii Sacre. În colecţia Biblioteca Polirom, de acelaşi autor au apărut: Musashi (2004), Taiko (2007).

La şaptesprezece ani, războinicul Kiyomori al clanului Heiké e un flăcău uşuratic, sărac şi flămând. La aproape cincizeci de ani a devenit deja căpetenia clanului, tată de împărăteasă şi faima întregului Kyoto. Povestea familiei Heiké e povestea vieţii lui, urzită în mijlocul poveştii celei mari, a curgerii timpului. Împăraţii se ridică pe tron şi sunt siliţi apoi să-l părăsească; se duc războaie lungi, capete cad şi mulţimile suferă. Apoi, în timp de pace, alte şi alte mulţimi se bucură de muzici de lăută şi de albeaţa florilor de cireş şi de prun.

Eiji Yoshikawa are ca model pentru Povestea familiei Heiké una dintre cele două mari epopei ale Japoniei medievale, Heiké Monogatari, pe care o rescrie în cheie modernă, apropiind-o de înţelegerea cititorului de azi.

O rescriere modernă a unei vechi poveşti de dragoste în vreme de război, în Japonia de demult.

Note: Personajele principale sunt menţionate cu litere mari. Unde nu sunt precizate datele, atât data naşterii cât şi cea a decesului sunt necunoscute. 

1. Tadamori a avut trei fiice, nu se ştie din ce căsătorie, dat fiind că tabelele genealogice din antichitate nu menţionau decât urmaşii masculini. 

2. O sursă menţionează nouă fii ai lui Kiyomori, alta şapte.

1. O sursă îi menţionează pe fiii lui Zoshitomo precum urmează: Yoshihira, Tomonaga, Yoritomo, 4 fii. Yoshitsuné (Ushiwaka). 

2. Tametomo a fost al optulea fiu al lui Tameyoshi. O sursă îi menţionează pe cei zece fii în această ordine: Yoshitomo, Yoshikata, Yoshinori, Yorinaka, Tamemuné, Tamenari, Tametomo, Tamenaka, Yokiié. Cei care nu sunt precizaţi în tabel nu apar în Povestea familiei Heiké.

1. În istorie, Tokinobu este cunoscut ca un membru al clanului Heiké. În Povestea familiei Heiké, autorul presupune că era un Fujiwara dezmoştenit de propriul clan după Incidentul Sanctuarului; după aceea, Tokinobu a fost cooptat oficial ca membru al clanului Heiké.

Notă referitoare la ordinea şi pronunţia numelor japoneze

Japonezii, ca şi chinezii, îşi pun înainte numele de familie şi apoi prenumele. Chiar dacă, azi, îşi inversează uneori această ordine când se prezintă occidentalilor, nu putem vorbi despre aşa ceva în cazul personajelor istorice.

Iniţial, o persoană era desemnată ca „a“ unei anumite familii sau „a“ unui clan, cum ar fi Heiké. Astfel, personajul central al acestui roman era cunoscut ca Kiyomori al familiei Heiké – Heiké-no-Kiyomori – sau, pe scurt, Heiké Kiyomori. Pentru a păstra parfumul istoric care însoţeşte acest nume faimos, el va fi scris în această traducere atât sub forma Kiyomori al familiei Heiké, cât şi ca Heiké Kiyomori, dar niciodată în ordinea Kiyomori Heiké. Aceeaşi modalitate a fost utilizată pentru toate celelalte personaje.

Japonezii din acele vremuri aveau obiceiul să folosească o poreclă sau un nume de alint în copilărie, până la ritualurile maturităţii, care aveau loc după ce un băiat ajungea la 15 sau 16 ani. De aceea, în paginile de început ale acestui roman, Kiyomori este uneori numit Heita.

Consoanele sunt pronunţate aproximativ ca în engleză, cu excepţia consoanei g, care este întotdeauna dură, ca în pronunţia numelui Gilbert. Vocalele sunt rostite ca în italiană şi întotdeauna separate, niciodată ca diftongi. Astfel, Heiké este pronunţat He-i-ke. Nu există accent pe penultima silabă, ca în engleză; accentul se pune în mod egal pe fiecare silabă. E-urile finale sunt întotdeauna pronunţate, ca în italiană.

Capitolul I
Piaţa

— Iar tu, Heita, nu mai hoinări şi nu mai pierde timpul pe Shiokoji pe drumul de întoarcere, îl auzi Heita Kiyomori pe tatăl său, Tadamori, cum striga în urma lui, în timp ce el pornea în misiune. Simţise această voce urmărindu-l pas cu pas, tot drumul.

Îi era teamă de tatăl său; fiecare cuvânt părea să i se înfigă până în străfundurile minţii. Cu un an în urmă, în 1135, Kiyomori îl însoţise pentru prima oară pe tatăl său şi pe câţiva bărbaţi înarmaţi de la Kyoto la Shikoku, şi apoi la Kyushu, într-o expediţie împotriva piraţilor din Marea Interioară. Din luna aprilie a acelei primăveri şi până în august, îşi vânaseră prada; apoi, avându-i pe căpitanul piraţilor şi pe mai mult de treizeci dintre bandiţii lui prizonieri în lanţuri, se întorseseră triumfători în capitală, într-un marş al victoriei de care încă îşi aduceau aminte. Da, fără îndoială, tatăl lui era un erou, orice s-ar spune!

După asta, părerea lui Kiyomori despre tatăl său se schimbase. Şi teama faţă de el crescuse. De când era mic, Kiyomori crezuse că lenea e aceea care îl face pe tatăl său să se ferească de oameni, că îi lipseşte ambiţia, că nu are atâta minte ca să-şi vadă de treabă şi insista să rămână sărac din pură încăpăţânare. Oricum, nu acesta era tata, aşa cum îl văzuse el cu propriii lui ochi în copilărie, imaginea îi fusese sădită în minte de mama lui. De când îşi amintea, casa lor din Imadegawa, unul dintre cartierele sărăcăcioase ale oraşului, fusese o dărăpănătură murdară, acoperişurile găurite nu fuseseră reparate de peste zece ani; grădinile neîngrijite fuseseră năpădite de buruieni, iar casa, din ce în ce mai dărăpănată, fusese scena nesfârşitelor certuri dintre tata şi mama. Şi, în ciuda acestor neînţelegeri, li se năştea un copil după altul – Heita Kiyomori, cel mai mare; Tsunemori, al doilea fiu; apoi urmaseră al treilea şi chiar al patrulea. Lui Tadamori, îndatoririle de funcţionar al Palatului i se păreau de neîndurat; de aceea, nu făcea nici un efort pentru a apărea la Palat sau la sediul Gărzilor Imperiale decât dacă era chemat anume. Acum, singurele lui venituri veneau din recoltele moşiei lui din Isé, şi, exceptând câte un dar generos de la Palat, nu beneficia de niciuna dintre îndemnizaţiile care i s-ar fi cuvenit datorită rangului.

Kiyomori începuse să înţeleagă motivele ciondănelilor fără sfârşit dintre părinţii lui. Mama era o femeie vorbăreaţă – după cum spunea tatăl său, vorbea „ca o hârtie înmuiată în ulei şi pusă pe foc“ –, iar vorbele pe care le auzeai cel mai des erau acestea:

— Orice aş zice, te uiţi la mine cu priviri fioroase. Te-am văzut vreodată că te porţi ca un soţ cumsecade? Niciodată nu te-am văzut purtându-te ca un stăpân demn de respect al acestei case. Sunt destui trândavi pe lume, dar sunt sigură că sunt puţini în capitala asta care să fie la fel de puturoşi ca tine! Dacă erai consilier de stat sau funcţionar al curţii, înţelegeam. Te-ai gândit vreodată la sărăcia noastră? Tu, un Heiké crescut la ţară, te poţi bălăci fără îndoială în mizeria asta, dar eu sunt născută în capitală, asemenea tuturor rudelor mele, şi ne tragem din nobilul clan Fujiwara! Aici, sub acoperişul ăsta spart, dimineaţa şi seara, şi azi şi ieri, am de morfolit aceleaşi lături de doi bani. Nu voi putea să merg la serbările lunii1 şi la banchetele imperiale când va veni toamna, nici nu mă voi alătura sărbătorii florilor de cireş, la Palat, îmbrăcată în veşminte de sărbătoare, când se va întoarce primăvara. De-abia mai ştiu dacă sunt o femeie sau un castor în timp ce îndur toate blestemăţiile, zi după zi... Ah, femeie născută sub o stea blestemată ce sunt! Niciodată n-aş fi crezut că asta va fi soarta mea!

Acesta nu era decât începutul unui şuvoi nesfârşit de învinuiri şi ocări, dacă Tadamori nu o oprea. Şi odată ce „hârtia înmuiată în ulei“ lua foc, din ce pricină se tânguia cel mai aprig, plângându-se cerurilor şi invocând pământul ca pe un martor? Până şi fiul ei Kiyomori se săturase de reproşurile ei. Le ştia pe de rost, unul după celălalt. În primul rând, soţul ei, un trântor, nu îşi bătuse niciodată capul să le asigure traiul. De ani în şir, nu făcuse altceva decât să stea acasă – un ins netrebnic! A doua nemulţumire a ei: din cauza sărăciei, ea fusese silită să renunţe la schimbul de vizite cu rudele, familia Fujiwara; nu mai putea participa la evenimentele imperiale şi nu mai putea accepta invitaţii la banchetele Curţii. Vai, ea, care fusese născută pentru o viaţă de măreţie şi lux, se măritase cu un luptător Heiké oarecare şi îşi distrusese viaţa. Apoi, îşi încheia lamentaţia cu ţipătul: „Of, măcar dacă n-ar fi fost copiii!...“

Aceste cuvinte îl înfricoşaseră pe Kiyomori pe când era mic, îl tulburaseră şi îl întristaseră peste măsură, astfel că, pe la 16-17 ani, maică-sa îl vedea uneori cum o priveşte cu ochi întunecaţi.

Kiyomori se întreba ce ar fi făcut ea dacă nu ar fi fost copiii. Dar ştia răspunsul la întrebarea asta: ea regreta, mai presus de orice, căsnicia cu tatăl lui; dacă s-ar fi putut, l-ar fi părăsit chiar acum, recuperând anii pierduţi prin reîntoarcerea la acea viaţă de splendoare; aşa cum făceau rudele ei de viţă nobilă, ar fi umblat numai în trăsuri cu boi, îmbăiate de lumina lunii şi împodobite cu flori; ar fi făcut ochi dulci căpitanului cutare sau vreunui curtean; ar fi făcut schimb de poeme de dragoste cu cavaleri şi ar fi dus viaţa doamnelor din Poveştile familiei Genji. Nu putea să moară fără să-şi împlinească destinul de femeie.

Iar şi iar, „hârtia înmuiată în ulei“ se aprindea în acest chip. Iar copiii ei mici, cărora nu le venea să creadă că era mama lor, o priveau în fiecare zi cu ochi plini de durere.

Kiyomori, care se apropia acum de douăzeci de ani, era plin de furie; dacă fiii ei erau o astfel de oprelişte pentru ea, de ce nu îi părăsea? Oare dacă i-ar fi răspuns aprig acestei femei, ar fi avut ceva de câştigat? Târfa! Cine erau oare acei Fujiwara cu care ea se lăuda, fără să îi pese ce e în sufletul bărbatului? Era un prost – tata, care nu îndrăznea să ţipe decât la fiii lui! Laşul! Să-i vezi pe oameni cum îl luau în derâdere pe Saşiu, care se însurase cu o frumuseţe doar pentru a găsi în ea o scorpie!

Lumea credea că băieţii tind să ţină întotdeauna cu mama lor, dar în această casă, situaţia era alta. Fratele lui cel mai mic, care nu fusese încă înţărcat, şi cel de-al treilea frate erau încă prea mici pentru a ţine partea cuiva, dar Tsunemori, care era destul de mare pentru a putea înţelege ce se petrece, se holba uneori cu ură la mamă-sa, în timp ce ea bătea câmpii. În asemenea momente, celor doi fraţi le era ruşine de tatăl lor. El – un bărbat – care părea că trăieşte doar pentru a fi chinuit de nevastă, stătea, ascultându-i în tăcere ţipetele, cu pleoapele cicatrizate lăsate peste ochii lui saşii, privindu-şi mut pumnii încleştaţi din poală.

Kiyomori trebuia să recunoască, totuşi, că tatăl lui e urât – cu chipul ăla ciupit de vărsat, cu ochii ăia care îi aduseseră porecla; un om de patruzeci şi ceva de ani, în floarea vârstei... Pe de altă parte, mama lui era frumoasă, arătând de parcă ar avea încă douăzeci şi ceva de ani. Nu era de mirare că acelora care o vedeau nu le venea să creadă că era mama a patru băieţi. Deşi era condamnată la sărăcie, ţinuta ei rămânea fără cusur. Nu părea să arate că ştie sau că îi pasă de momentele în care slujitorii, sătuli de priveliştea sărăciei lor, plecau pe furiş să schimbe obiecte furate pe mâncare sau smulgeau bambus din gardurile putrezite şi scânduri din pereţi pentru a face foc în bucătărie, sau momentele când copiii care urlau se scăpau în hăinuţele slinoase. Se aranja dimineaţa în budoarul ei, unde nici măcar soţul nu avea voie să intre, îşi întindea casetele cu piepteni şi oglinzile poleite cu aur, iar seara se retrăgea în baia ei să-şi îngrijească pielea. Adeseori îi uimea pe cei din casă apărând în veşmintele ei cele mai alese şi anunţând că a plecat să le facă o vizită rudelor, familia Nakamikado; apoi, cu chipul neclintit al unei doamne de la curte, păşea agale până la cel mai apropiat grajd, să închirieze o trăsură şi să îşi onoreze obligaţia.

— Femeia-vulpe... femeia-vulpe care face vrăji, o zeflemiseau slugile când nu le auzea. Chiar şi Mokunosuké cel cărunt, care devenise servitor al casei încă de când era mic, rămânea în picioare, ţinând pe spate câte un copilaş care plângea fără oprire şi holbându-se la mama care se îndepărta cu ochi plini de furie înăbuşită. Mai încolo, paşii lui se auzeau pe poteca din jurul grajdului, pe întuneric, în timp ce îi îngâna cântece de leagăn micuţei sale poveri. De obicei, în asemenea momente, Tadamori stătea aplecat, sprijinit de un stâlp, în umbră, cu ochii închişi, tăcut şi pierdut în gânduri.

Tsunemori avea înclinaţie spre carte; indiferent de ceea ce i se întâmpla, el îşi petrecea zilele cu nasul în cărţi. El şi Kiyomori fuseseră duşi de la o vârstă fragedă la Academia Imperială de Clasici Chinezi, deşi, de la o vreme, cel din urmă încetase să o mai frecventeze. În pofida rugăminţilor tatălui său, Kiyomori simţea că nu avea nimic de câştigat dacă îl citea pe Confucius, ale cărui învăţături păreau să nu aibă nici o legătură cu lumea pe care o vedea în jur sau cu viaţa din propria lui casă. De obicei, Kiyomori trândăvea toată ziua, ca şi tatăl său. Adeseori, stând tolănit lângă masa fratelui său, Kiyomori obişnuia să discute despre cursele de cai de la Kamo sau să bârfească despre femeile din vecini; sau, când fratele său Tsunemori părea că nu are chef să îl asculte, rămânea întins acolo, uitându-se pierdut în tavan şi scobindu-se în nas. Alteori, se năpustea spre sala de trageri cu arcul din spatele casei, să-şi facă arcul să zbârnâie, sau se repezea spre grajd şi se întorcea ceva mai încolo acasă, năclăit de sudoare, biciuindu-şi cu sălbăticie calul. Din câte se părea, nu trăia decât din impuls.

Lui Kiyomori îi trecea adeseori prin cap gândul că mama lui era ciudată; şi nici tatăl său nu era mai prejos; numai Tsunemori părea să fie un om normal. Chiar şi el, Kiyomori, fiul lor cel mai mare şi moştenitorul lor, era ciudat. Aşadar, erau o adunătură de mai mare mirarea, o familie ai cărei membri nu se potriveau defel. Şi totuşi, familia Heiké din Isé era printre puţinele familii de luptători de descendenţă nobilă. În capitală, unde se ştia că tradiţia Heiké fusese lăsată moştenire de mai multe generaţii, oamenii profeţeau că arborele lor genealogic va da naştere altor şi altor ramuri, readucând din nou faima familiei. Şi totuşi, pe Kiyomori vorbele acestea îl lăsau rece, nu-i păsa decât că era tânăr, lipsit de griji şi se simţea foarte bine.

Ştia care era natura misiunii pe care o avea de îndeplinit, pentru că citise scrisoarea care i se încredinţase. Kiyomori se ducea să împrumute bani de la o rudă, un unchi. Se mai întâmplase de destule ori, iar el se ducea să-l viziteze pe singurul frate al tatălui său, Tadamasa, membru al Gărzii Imperiale, căruia Tadamori îi cerea adesea ajutorul.

De Anul Nou, mama lui Kiyomori ajunsese în pat, din cauza unei răceli; în felul ei obişnuit, îşi înnebunise soţul cu vanitatea şi extravaganţa ei nesăbuită, cerând să fie îngrijită de medicul curţii, pretinzând medicamente scumpe, plângându-se că plăpumile sunt grele şi bombănind că mâncarea nu e potrivită pentru un om bolnav.

Sărăcia pe care Tadamori izbutise să o uite s-a năpustit din nou asupra lor, peste noapte, ca un vânt îngheţat. Deşi victoria pe care o obţinuse împotriva piraţilor, cu doi ani în urmă, fusese răsplătită cu daruri imperiale în aur şi alte favoruri, care îl uşuraseră de greutăţi, acest noroc neprevăzut nu făcuse decât să o îndemne pe soţia lui să risipească şi mai mult. Tadamori crezuse că banii erau de ajuns să-şi întreţină familia pentru încă un an, dar boala ei le-a terminat banii rămaşi în mai puţin de trei săptămâni, aşa că s-au văzut din nou siliţi să soarbă terci subţire de orez în fiecare dimineaţă şi în fiecare seară.

Compunând disperat încă o scrisoare plină de rugăminţi pentru fratele lui, Tadamori se întoarse spre fiu:

— Heita, iartă-mă că te trimit din nou la unchiul tău...

Aceasta era misiunea care îi fusese încredinţată. Kiyomori se înfurie, simţindu-se atins. Să i se spună să nu hoinărească şi să nu piardă timpul pe Shiokoji! Chiar şi un copil ar fi meritat să aibă parte de puţină distracţie. Nu urma să împlinească douăzeci de ani în primăvara asta? Şi totuşi, el, care nu era decât un adolescent, era trimis să ceară bani împrumut. Kiyomori mai că nu-şi plângea de milă, şi, în timp ce mergea, se gândea că nu poate fi nimic rău în faptul că tânjea şi el la un strop de plăcere.

— Iarăşi, Heita!? exclamase unchiul său, lăsând scrisoarea în jos cu dezgust.

În timp ce îi dădea nepotului banii ceruţi prin scrisoare, intră în încăpere mătuşa lui Kiyomori, izbucnind ca o furtună:

— De ce nu vă duceţi, oameni buni, să cerşiţi de la rudele mamei tale? Nu sunt ei nobili din clanul Fujiwara – Nakamikado cei atât de onorabili – acea strălucitoare adunare de aristocraţi? Nu se laudă mama ta cu ei? Să te duci să-i spui tatălui tău şi chestia asta!

Apoi şi unchiul şi mătuşa au început să-i spurce pe părinţii lui Kiyomori. Ce poate fi mai umilitor decât asta – să auzi nişte oameni vorbind atât de urât despre tatăl şi mama ta? Lacrimi mari i se rostogoliră pe obraji.

Cu toate acestea, Kiyomori ştia că nici viaţa unchiului nu e uşoară. Deşi fusese creat un sistem al Gărzilor Imperiale şi din ce în ce mai mulţi luptători erau angajaţi la Curte şi la Palatul Mănăstire, aristocraţii din familia Fujiwara îi tratau pe luptători ca pe sclavi. Erau preţuiţi doar pentru cât de cruzi erau, precum câinii de vânătoare din Kishu şi Tosa, şi nu li se permitea să se compare în rang cu numeroşii curteni care înconjurau podiumul imperial; iar feudele lor din provincii nu erau decât ţinuturi sterpe de munte sau mlaştini pustii, în cea mai mare parte. Luptătorii erau dispreţuiţi, condamnaţi de parcă ar fi fost plebei; fără onorurile care li s-ar fi cuvenit în urma chemării lor, trăiau de azi pe mâine din veniturile modeste primite de la moşii, iar sărăcia lor o cunoşteau toţi.

Vântul amar de februarie era numit adeseori Primul Vânt din Soare-Răsare, dar dorul de primăvară îl făcea să pară oarecum mai pătrunzător. Sau poate că foamea care-i rodea stomacul îl făcea pe Kiyomori să tremure. Nici unchiul, nici mătuşa lui nu îl invitaseră să cineze cu ei. Era mai bine aşa, se gândi Kiyomori; singura lui dorinţă fusese să scape din casa aceea. Niciodată, niciodată nu va mai accepta o misiune de acest gen. Nici dacă se va vedea silit să cerşească. Cât de umilitor era faptul că plânsese, iar ei probabil că îşi imaginaseră că lacrimile îi curgeau din ochi la vederea banilor. Cât de stânjenitor! Pleoapele îi erau încă umflate, iar Kiyomori băgă de seamă că trecătorii se întorc să se holbeze la chipul lui brăzdat de lacrimi.

Şi, totuşi, nu acesta era motivul pentru care străinii se întorceau să se uite la el, ci înfăţişarea tânărului Kiyomori – mantia lui ponosită şi tunica murdară de dedesubt. Până şi văcarii sau servitorii cei mai de jos erau îmbrăcaţi mai călduros decât el. Nici măcar pribegii care îşi făceau veacul sub Podul Rashomon nu purtau asemenea zdrenţe. Dacă nu şi-ar fi luat spada cea lungă, oare ce ar fi putut părea – cu sandalele stropite cu noroi şi şosetele de piele, cu bereta decolorată, cu smalţul ciobit, aşezată uşor într-o parte; o siluetă îndesată cu muşchi puternici, un cap puţin prea mare pentru restul trupului; ochi, urechi şi nas de dimensiuni generoase, sprâncene ca două omizi – iar dedesubtul lor, doi ochi cu colţurile din afară lăsate în jos, dând astfel farmec unei feţe care, altminteri, ar fi putut părea violentă, ba chiar crudă; ce ar fi putut părea băieţaşul ăsta cu pielea deschisă la culoare şi urechile mari, înroşite, care făceau ca aceste trăsături tinereşti să fie cumva atrăgătoare?

Oamenii care treceau se întrebau cine putea fi acest luptător tânăr, unde slujea ca Gardă – băgaseră de seamă că merge cu braţele încrucişate. Kiyomori ştia că această poziţie, pe care o adopta numai pe străzi – niciodată în faţa tatălui său – ar fi fost dezaprobată de Tadamori, care ar fi considerat-o cât se poate de dizgraţioasă pentru cineva de origine nobilă. Dar această ţinută devenise o obişnuinţă a lui pe străzi – un lucru pe care Kiyomori îl învăţase de la oamenii care se adunau pe Shiokoji. Nu avea cum să se ducă azi acolo; avea bani la el – banii ăia împrumutaţi, stânjenitori! Se cutremură în sinea lui. Amintirea lui Shiokoji îi zdruncina toate simţurile. Voinţa îi era slabă, simţi că nu avea cum să se împotrivească tentaţiei de a se duce acolo.

Odată ajuns la răscruce, cedă. Vântul cald care îi sufla în faţă dinspre Shiokoji îi aduse mirosuri care îl chinuiau şi care îi îngenuncheau voinţa. Iată-le, aceleaşi ca de obicei – bătrâna care vindea pulpe fripte de fazan şi păsărele mici, sfârâitoare, înfipte în frigărui; alături de tejgheaua ei, un bărbat cu un butoi uriaş de vin, cântând beat şi râzând gălăgios în timp ce îşi servea clienţii; mai încolo, în partea umbrită a pieţei, tânăra vânzătoare de portocale stând la o parte şi ţinând un coş cu fructe în poală; şi dincolo, vânzătorul de pantofi şi cel care îi repara, tată şi fiu. Erau mai mult de o sută de chioşcuri mici, aşezate unele lângă altele, cu peşte uscat, haine vechi şi bagatele, din care oamenii abia câştigau ceva.

Pentru Kiyomori, fiecare suflet de aici părea apăsat de greutatea covârşitoare a lumii; fiecare dintre cei de aici era o buruiană demnă de milă, călcată în picioare – o fojgăială de vieţi omeneşti care prinseseră rădăcini în această mlaştină, trăind şi lăsându-i pe alţii să trăiască în lupta lor pentru supravieţuire; iar curajul înspăimântător din privelişte îl tulbura. Aburul hranei care fierbea şi fumul cărnurilor care se prăjeau păreau să învăluie tainele mulţimii aceleia colcăitoare – grupuri de jucători de noroc, zâmbete ademenitoare ale femeilor care-şi croiau drum printre ceilalţi, ţipetele bebeluşilor, bătăile de tobe ale cântăreţilor de balade – tot acest amestec de mirosuri şi de larmă îi făcea capul să se învârtă. Acesta era paradisul celor de jos, echivalentul plăcerilor rafinate ale aristocraţilor; capitala veselă a oamenilor de rând. Şi acesta era motivul avertismentelor severe ale lui Tadamori; nu voia ca fiul său să-l dezonoreze venind în acest loc.

Dar lui Kiyomori îi plăcea aici. Se simţea ca acasă printre oamenii ăştia. Chiar şi Piaţa Hoţilor, ale cărei chioşcuri apăreau uneori sub imensul arbore de sâmbovină din colţul de apus al pieţei, îl fascina. Poţi să le zici hoţi sau criminali – dar oare nu erau cât se poate de prietenoşi când aveau cu ce să-şi umple stomacul? Ceva era împotriva firii cu lumea care îi făcea pe aceşti oameni să fure. Aici, nu existau ticăloşi adevăraţi – aceia erau de găsit, mai degrabă, printre norii auguşti ai Muntelui Hiei, la Templul Onioji, ba chiar în Nara, unde îşi făceau fortăreţe din sălile şi turnurile templelor budiste – toţi acei nenumăraţi Buda răuvoitori în veşmintele lor de brocart şi aur.

Reflectând la toate acestea, Kiyomori se pomeni în mijlocul mulţimii care se înghesuia; aruncând o privire ici, oprindu-se colo, începu să se plimbe printre ei, fără să-i pese de noaptea care se lăsa. Sub sâmbovină nu se afla nici măcar un suflet, dar, în amurgul din ce în ce mai întunecat, desluşi strălucirea lumânărilor, a buchetelor de flori şi firicelele tremurătoare de fum de tămâie urcând în sus. În curând, dansatoare şi femei pierdute începură să apară unele după altele, apropiindu-se de copac să îl adore.

O veche poveste spunea că, demult, în locul în care crescuse sâmbovina, locuise iubita unui faimos tâlhar. În timp, apăruse credinţa că rugăciunile rostite aici îl puteau face pe iubitul unei fete să viseze la ea sau îi puteau provoca o boală cumplită unei duşmance pe viaţă. Moartea tâlharului în închisoare, pe 7 februarie 988, stârnise o mare tulburare şi, de atunci, bandiţii din piaţă şi femeile îi cinsteau amintirea cu ofrande de tămâie şi flori, în a şaptea zi a fiecărei luni.

Trecuseră mai mult de o sută de ani de când acest personaj fără de lege, fiul unui curtean de Rangul al Patrulea, îşi săvârşise isprăvile grozave, incendii, jafuri şi crime, dar nu fusese uitat de oamenii obişnuiţi, pentru că numele îi părea întipărit în amintirile lor. Faptele lui rele făcuseră vâlvă într-o perioadă care reprezentase apogeul puterii şi strălucirii clanului Fujiwara. Pentru oamenii de rând, modul în care tâlharul sfidase ordinea se potrivea cu ceea ce aveau ei în gând, şi, în loc să îi judece aspru faptele, ei le sărbătoreau. De parcă nici ofrandele de tămâie, nici cele de flori nu vor dispărea cât timp va mai exista un Fujiwara în viaţă; iar aici veneau să se roage şi alţii, nu doar cei care credeau.

— Ceva din tâlharul ăla este şi în sângele meu, cugetă Kiyomori; luminiţele de sub copac începură să se transforme în faruri care îi arătau calea spre propriul lui viitor. Deodată, i se făcu frică. Se întoarse pe călcâie şi se pregăti să plece.

— Ia te uită, Heita din Isé! Ce-i cu privirile astea şi de ce aşa de aprinse – e din cauza femeilor ăstora tinere care vin să se roage sub sâmbovină?

În întuneric, Heita nu izbuti să-şi dea seama cine era cel care îi vorbise. În clipa următoare, străinul făcu un pas în faţă şi îl înşfăcă pe Kiyomori de umeri, scuturându-l atât de tare încât capul i se bălăbăni neajutorat.

— A, tu erai, Morito!

— Cine altcineva să fie decât luptătorul Morito? Cum ai putut să mă uiţi! Ce făceai aici şi de ce ai privirea asta uimită?

— Eh, uimită? Nu mi-am dat seama de asta. Mai am ochii umflaţi?

— Ha, ha! Deci, a fost o ceartă între preafrumoasa ta mamă şi Saşiu, iar tu nu ai mai putut să stai acasă şi s-o înduri?

— Nu. Mama e bolnavă.

Morito râse nepăsător.

— Bolnavă?

Fuseseră împreună la Academia Imperială; deşi era cu un an mai tânăr decât Kiyomori, păruse încă de atunci cel mai în vârstă şi mai matur dintre ei; Kiyomori şi toţi ceilalţi rămăseseră cu mult în urma lui Morito la învăţătură, iar profesorul îi prezisese un viitor strălucit.

Morito râse din nou.

— Nu vreau să fiu lipsit de respect, dar doamna, te asigur, suferă de atacuri de iubire de sine şi de capricii. Nu e cazul să te îngrijorezi, dragul meu prieten; mai degrabă, hai să mergem – să bem puţin vin.

— Ăă... vin?

— Bineînţeles. Doamna din Gion e mama multor fii, dar nu s-a schimbat cu nimic faţă de vechiul ei fel de a fi. Haide, încetează cu îndoiala.

— Morito, cine este această Doamnă din Gion? se bâlbâi Kiyomori.

— Nu ştii nimic despre trecutul graţioasei tale mame?

— Nu. Şi tu ştii?

— Hmm... dacă doreşti, îţi voi povesti. Vino cu mine, oricum. Lasă-l pe Saşiu în plata Domnului. Sunt vremuri tulburate, Heita. De ce să îţi laşi spiritul să se cocoşeze încă din primăvara tinereţii tale? Am crezut că nimic nu poate să te tulbure. Încetează să te mai smiorcăi şi să te porţi ca o femeie.

În timp ce rostea aceste vorbe, Morito îl mai scutură o dată tare, apoi porni înaintea lui în întuneric.

Camera nu avea pereţi; paravane subţiri de lemn o despărţeau de cea alăturată; o fâşie veche de cârpă ţinea locul perdelelor şi o bucată de rogojină de paie era agăţată în dreptul uşii. Nici măcar un buştean nu ar fi putut rămâne adormit, din cauza larmei din încăperea alăturată – a bubuiturilor tobelor de mână, a zdrăngănitului vaselor şi a cântecelor fără perdea. O bufnitură a unui trup care cădea scutură casa, urmată de hohote de râs dezlănţuit al mai multor glasuri bărbăteşti şi femeieşti.

— Ce e? Unde sunt? La dracu’, cât e ceasul?

Kiyomori se trezi deodată, cu capul greu. Lângă el era întinsă o femeie care dormea. Era limpede ca bună ziua – acesta era bordelul de pe Drumul al Şaselea. Morito îl adusese aici. Ce încurcătură! Trebuia să se întoarcă acasă.

Ce minciună putea să le spună celor din familie? Vedea deja privirea furioasă a tatălui, auzea cicăleala mamei şi vocile frăţiorilor care plângeau de foame. Bun! Bine că nu cheltuise toţi banii împrumutaţi de unchiul său. Oare unde era Morito – chefuia încă? Acum va vedea cine făcea tot acel circ.

Călcă pe părul negru al unei femei în timp ce trecea peste trupul ei adormit şi se uită afară printr-o gaură a unui nod, care lăsa să se strecoare înăuntru o rază subţire de lumină; câteva lămpi cu ulei de pin luminau o încăpere nemobilată; pe podeaua de scândură erau întinse câteva saltele de paie, iar trei sau patru preoţi, în haine bisericeşti, ţineau dansatoare în poală sau le îmbrăţişau. Mai multe sticle de vin goale se rostogoleau pe podea.

Aşadar, Morito plecase şi îl lăsase singur!

Cuprins de spaimă, Kiyomori îşi trase peste el mantia zdrenţuită, îşi prinse din nou sabia la brâu şi, răvăşit cu totul, porni pipăind spre un coridor care ducea spre o uşă. În întuneric, piciorul lui care bâjbâia izbi un obiect de metal care scoase un dangăt răsunător, în timp ce el ieşea.

La acest sunet, preoţii se năpustiră afară din cameră, răcnind:

— Stai, stai! Cine îndrăzneşte să îmi dărâme halebarda şi apoi să plece? Ia stai aşa, ticălos mic!

Kiyomori rămase locului, încremenit. Când se întoarse să se uite în urmă, străfulgerarea rece a unei halebarde îi sări în ochi. Fără îndoială, aceasta era mâna iscusită a unuia dintre preoţii ăia voinici de la Muntele Hiei sau de la Templul Onjoji. Primejdia venise la fel de repede ca şi mâna zeului morţii. Brusc, aburii vinului se risipiră, ca şi amintirea plăcerii şi părerea de rău, iar Kiyomori se întoarse şi o rupse la fugă cât putu de repede, adâncindu-se în vântul nopţii.

Când dădu cu ochii de casa părintească, inima i se frânse. Iată peretele năruit, din lut amestecat cu nuiele, acoperit pe ici pe colo cu iarbă uscată, şi acoperişul încovoiat al porţii principale. Ce urma să facă? Ce urma să spună? În seara asta, se cutremura numai la gândul că va da cu ochii de mama lui; mai degrabă ar fi vrut să îndure furia tatălui. Supărarea clocotea în Kiyomori; nu putea îndura gândul că-i va auzi vocea; altminteri, ar fi pus-o să stea de vorbă cu tatăl lui, ar fi implorat-o să-l ierte şi poate ar fi încercat chiar să-i ceară vreo mângâiere. Unde se mai găsea pe această lume un fiu care să nutrească gânduri mai răzvrătite decât el în această noapte? Ridicând privirea spre perete, se simţi bolnav de inimă şi părăsit. Slab de înger, era chinuit în această clipă de un tumult de gânduri care îi făcea pleoapele şi tâmplele să zvâcnească. Măcar dacă nu ar fi aflat despre trecutul mamei sale! Măcar dacă nu l-ar fi ascultat pe acel Morito!

Îl cuprinse remuşcarea – amintirea lui Morito, petrecerea lor cu femeile acelea. Toate peripeţiile serii înecate în băutură îi invadară din nou mintea, în bucăţi. Chiar mai puternic decât toate acestea, îşi amintea de camera aceea din bordel – părul negru, răvăşit şi membrele ei calde, moi. Avea vreo importanţă dacă ea era o frumuseţe sau o ciumă? Avea douăzeci de ani şi gustase pentru prima oară dintr-o dulceaţă stranie, de neuitat, un extaz care îi umplea toate simţurile de uimire. Mintea lui continua să se învârtă în jurul unui amănunt care ardea înăbuşit în interiorul lui. Parfumul trupului ei se agăţase de al lui? Gândul îl chinui pentru o clipă; apoi, cu o singură săritură, trecu peste perete. Niciodată nu ajunsese în partea cealaltă simţindu-se atât de vinovat ca în seara asta. Adeseori venea astfel acasă după escapadele lui nocturne obişnuite. Se pomeni între răsadurile binecunoscute din spatele grajdului.

— O, tu eşti acela, tânărul meu stăpân Heita?

— Hmm... tu eşti acela, Bătrâne?

Kiyomori se ridică rapid în picioare, dându-şi pe spate părul ciufulit. Era slujitorul în vârstă, Mokunosuké, care îl făcea să se simtă aproape la fel de vinovat ca şi tatăl său.

Venise să slujească în această casă cu mult înainte de naşterea lui Kiyomori; acum, cei doi dinţi din faţă îi lipseau şi, deşi oamenii îl bârfeau pe stăpânul lui lipsit de şira spinării şi zeflemiseau sărăcia familiei Heiké, credinciosul Mokunosuké rămăsese singurul paznic sever al demnităţii casei stăpânului său, îi menţinuse ceremonialurile şi nu lăsase niciodată îndatoririle pe care le considerase obligatorii în calitatea lui de slugă a unui războinic de viţă nobilă.

— Iar tu, tânărul meu stăpân, ce ai făcut? Nu e nici măcar un strop de lumină pe străzi la ora asta a nopţii, spuse el, aplecându-se să ridice fesul ponosit al lui Kiyomori; în timp ce i-l întindea, ochii lui îl priviră ţintă, adulmecând ceva în neregulă.

— Oare te-ai luat la harţă cu călugării ăia gălăgioşi sau te-ai amestecat în vreo afurisită de încăierare la răscruce de drumuri? Deşi l-am implorat pe stăpân să se ducă la culcare, nu a vrut. Ei, bine – bun venit, bun venit acasă.

Ochii înguşti se umplură de uşurare, dar Kiyomori se făcu mic în faţa privirii scrutătoare aţintite asupra lui. Aşadar, tatăl său era încă treaz! Dar mama lui? Începu să tremure, gândindu-se la ceea ce îl aştepta. Mokunosuké începu, fără să-i mai aştepte întrebările:

— Linişteşte-te, tânărul meu stăpân, şi du-te tiptil să te odihneşti. Du-te acum în pat.

— E în regulă, Bătrâne, dacă nu mă duc acum în apartamentele tatălui meu?

— Dimineaţa. Dă-i voie Bătrânului să vină şi să se scuze şi el odată cu tine.

— Dar desigur că e furios din cauză că am venit aşa târziu.

— Mai furios decât de obicei. M-a chemat la asfinţit. Părea să fie nebun de furie şi mi-a ordonat să „mă duc să-l caut pe nemernicul ăla la Shiokoji“. Am rezolvat lucrurile cum am putut de bine.

— Da, şi ce minciună i-ai servit?

— Aminteşte-ţi, tânărul meu stăpân, că m-a durut să-l mint, dar i-am spus că m-am dus repede până la unchiul tău, te-am găsit în pat cu o durere de stomac şi i-am promis că te vei întoarce de îndată ce se va face zi.

— Îmi pare rău, Bătrâne, iartă-mă.

Florile prunului de lângă grajd aveau o strălucire rece, care răzbătea prin întunericul nopţii. Parfumul lor răcoritor pătrunse deodată până în nările lui Kiyomori, iar un spasm îi schimbă faţa. Lacrimi fierbinţi se revărsară pe umărul lui Mokunosuké, în timp ce Kiyomori îşi încolăcea braţele în jurul bătrânului, care rămase încremenit, presimţind că se întâmplase ceva. Sub coastele fragile ale trupului său în vârstă, un val intens de emoţie păru să se umfle dintr-odată. Dragostea înăbuşită atâta vreme a bătrânului ieşi la suprafaţă şi se întâlni cu izbucnirea lui Kiyomori. Izbucniră amândoi într-un plâns zgomotos, până când se lăsară jos, sfârşiţi.

— O, tânărul meu stăpân, ai nevoie... ai nevoie atât de mare de mine?

— Eşti cald. Ascultă, Mokunosuké, numai trupul tău bătrân mi se mai pare cald. Sunt singur ca un corb singuratic părăsit în vântul iernii. Mama mea e ceea ce ştii şi tu că e. Acest tată nu e al meu – Tadamori al familiei Heiké nu este tatăl meu!

— A! Cine ţi-a spus un asemenea lucru?

— Pentru prima oară, am aflat secretul tatălui meu! Mi l-a spus Morito din Gărzile Imperiale!

— Aha – acel Morito!

— Da, Morito. Ascultă, el mi-a spus: „Saşiul nu este tatăl tău adevărat. Împăratul Shirakawa te-a făcut iar tu, fiul unui împărat, umbli cu stomacul gol, în zdrenţele alea şi în sandale uzate. Ce privelişte!“

— Gata! Nu mai vorbi, strigă Mokunosuké, ridicându-şi braţul de parcă ar fi vrut să-i astupe gura lui Kiyomori.

Dar Kiyomori îi cuprinse încheietura mâinii şi i-o scutură cu sălbăticie.

— Ba mai este – iar tu, Bătrâne, ştii şi mai multe! De ce mi-ai ascuns toate astea pentru atât de mult timp?

Se uită furios la bătrânul slujitor. Mokunosuké păru că se încovoaie sub privirea aceea ameninţătoare; cuvintele păreau că-i sunt smulse cu cleştele atunci când spuse:

— Gata, gata, linişteşte-te. Dacă e aşa, trebuie să vorbească şi Mokunosuké, deşi nu ştiu ce ţi-a spus Morito din Gardă.

— Uite ce mi-a spus: „Dacă nu eşti fiul răposatului Împărat Shirakawa, cu siguranţă că eşti zămislit de unul dintre preoţii ăia răi din Gion. Fie că eşti fiul unui împărat sau odrasla unui preot demonic, pot afirma fără să greşesc că nu eşti cu adevărat fiul lui Tadamori.

— Ce ştie neavenitul ăla pe nume Morito? O fărâmă de învăţătură i-a sucit mintea şi crede că toţi oamenii sunt proşti. Iar în ceea ce îl priveşte pe el, oamenii spun că este un risipitor. Eşti necugetat dacă dai crezare vorbelor unui flăcău atât de nesăbuit, tânărul meu stăpân.

— Atunci, Bătrâne, spune-mi sub jurământ dacă sunt fiu de împărat sau sămânţa unui preot desfrânat. Vorbeşte! Îţi ordon să îmi spui!

Kiyomori era hotărât să nu îl lase pe bătrân să se prefacă. De fapt, Mokunosuké era singurul părtaş al acestui secret, iar faţa lui nevinovată arăta limpede că ştia despre ce era vorba.

1 Tsukimi, celebrarea lunii pline, sărbătoare cu dată variabilă, la jumătatea toamnei, în „seara în care luna este cea mai frumoasă“ (n. tr.).

Capitolul II
Doamna din Gion

Kiyomori al familiei Heiké se născuse în 1118. În acea vreme, tatăl său, Tadamori, avea 23 de ani. Deşi acum era cunoscut ca Saşiul şi batjocorit pentru sărăcia lui, era ciuca bătăii de joc pentru oamenii de rând şi dispreţuit de ceilalţi membri ai clanului Heiké, nu fusese întotdeauna aşa. Tatăl lui Tadamori fusese în slujba a trei împăraţi, unul după altul, fusese nespus de preţuit de către aceştia, ca un însoţitor iscusit şi loial, iar Tadamori crescuse în mijlocul comorilor din palat. Când luptătorii neamului Heiké au fost chemaţi pentru a sluji în Gărzile Imperiale şi, treptat, numărul lor l-a depăşit pe acela al luptătorilor Genji, Tadamori şi tatăl său au devenit persoane însemnate. Împăratul Shirakawa i-a ales pe ei şi i-a înlăturat pe luptătorii Genji de la Curte; i-a asmuţit pe cei doi împotriva puternicei armate a clerului şi i-a instalat pe tată şi pe fiu la Curte, pentru a limita influenţa curtenilor Fujiwara.

După ce a abdicat şi a devenit cunoscut ca fostul Împărat Shirakawa, bătrânul monarh s-a călugărit şi s-a retras la Palatul Mănăstire. Aici, şi-a creat o administraţie independentă de guvernul central, un Guvern al Mănăstirii, o ciudăţenie din care nu s-a născut doar o putere rivală pentru suveranul în funcţie, ci şi un conflict şi mai ascuţit între membrii clanurilor Genji şi Heiké.

După moartea tatălui său, Tadamori a preluat funcţia acestuia, iar fostul Împărat i-a arătat chiar şi mai multă încredere castului Tadamori, numindu-l garda sa de corp personală. În vizitele pe care monarhul care abdicase le făcea din palatul său de pe Drumul al Treilea din Soare-Apune spre Gion, aflat pe celălalt mal al Râului Kamo, îi chema întotdeauna pe Tadamori şi pe slujitorul acestuia, Mokunosuké, să îl însoţească. Aceste drumuri pe ascuns din timpul nopţii erau vizite la amanta lui pentru că, deşi trecuse cu mult de şaizeci de ani, era înzestrat cu o vitalitate neobişnuită, iar pofta lui de dragoste echivala cu vigoarea cu care îşi administra afacerile din cadrul Guvernului Mănăstirii.

Nu era nimic neobişnuit în faptul că fostul împărat are o amantă; mai degrabă era un obicei cunoscut pe-atunci printre aristocraţi să curteze femeile care le atrăseseră privirea şi să devină amanţii lor pe faţă. Exista, totuşi, un motiv care îl determina pe monarh să păstreze taina în privinţa amantei lui: ea era o dansatoare a cărei meserie o împiedica să fie acceptată la Curte şi mutată acolo. Nimeni nu ştia unde şi când a văzut-o bătrânul Împărat pentru prima oară, dar se zvonea că era fiica unui nobil, Nakamikado. Numai patru sau cinci dintre curtenii însoţitori ai fostului Împărat ştiau că în Gion fusese construită o casă, într-o grădină înconjurată cu gard de cedru, iar frumuseţea necunoscută, pe care ei o numeau Doamna din Gion, se dusese să locuiască acolo; mai menţionau, totodată, că era amanta unui curtean retras şi locuia acolo pentru propria ei sănătate.

Doamna din Gion era femeia care urma să devină mama lui Kiyomori. Nu era nici o îndoială că ea îi dăduse viaţă. În ceea ce îl priveşte pe tatăl lui, numai ea ştia secretul şi alesese să păstreze taina, făcându-l pe fiul ei să sufere douăzeci de ani mai târziu.

Noaptea era întunecată, iar freamătul frunzelor se întrepătrundea cu sunetul burniţei de toamnă, într-un susur lin peste străzile pline de noroi şi şiroaie de apă şi peste dealurile împădurite. În această noapte neagră, fostul împărat, însoţit de Tadamori şi slujitorul lui, Mokunosuké, a pornit spre Gion.

Frunzele îmbibate în apă sclipiră brusc, puternic, reflectând o lumină roşie care apăru printre copaci, iar fostul Împărat se ghemui, tremurând din cauza a ceea ce văzuse.

— Ha! Un diavol!

O făptură cu un cap uriaş apăru printre copaci, dezvăluind un şir de dinţi strălucitori.

— Izbeşte-l, Tadamori, izbeşte-l! se auzi ţipătul înspăimântat al fostului Împărat. Mokunosuké răspunse ceva, dar Tadamori alergă înainte fără să scoată un cuvânt, cu suliţa pregătită de atac. În scurt timp, toţi trei se tăvăleau pe jos de râs şi-şi continuară drumul, pentru că fantasma nu era nimic altceva decât un preot care purta o pălărie de paie împletite şi îşi aprinsese chiar în clipa aceea felinarul, în timp ce cobora dealul dinspre Gion.

Aventura acelei nopţi păru să-l amuze neobişnuit de tare pe fostul Împărat. Fu auzit repetându-le de mai multe ori curtenilor săi povestea acelei întâlniri cu preotul. De câte ori relua povestea, îşi amintea să laude comportamentul lui Tadamori pentru că, dacă acesta ar fi fost mai aprig, nu-i aşa că ar fi avut acum un preot mort pe conştiinţă? Curtenii plictisiţi, care se lăudau cu perspicacitatea lor, clătinau din cap între ei: le era greu să creadă în întregime povestea Maiestăţii Sale. Nu îşi încetase complet vizitele la doamna din Gion în acea noapte? Chiar şi mai stranie fusese decizia lui de a o mărita pe doamnă cu Tadamori, la puţin timp după aceea. Iar Tadamori, de când se căsătorise cu doamna, îşi pierduse complet cheful de viaţă. Ceea ce era şi mai bizar, Tadamori nu fusese auzit niciodată scoţând vreo vorbă despre aventura din acea noapte. Nu erau toate acestea încurcate? Apărură şi mai multe motive de bănuială când, la mai puţin de nouă luni după ce Tadamori o luase pe doamnă la Imadegawa, ea dădu naştere unui fiu. Astfel, povestea Maiestăţii Sale despre preotul din noaptea aceea ploioasă părea oarecum de necrezut, era un pretext poate...

Nici măcar cei mai curioşi nu îndrăzniră să meargă mai departe cu presupunerile. Nu era de bun-gust pentru curteni să facă una ca asta; şi, mai mult de atât, erau conştienţi că astfel de bănuieli puteau avea consecinţe grave, de aceea era cel mai bine să le ocoleşti, dacă voiai să fii înţelept. Cei cuminţi se mulţumeau să surâdă cu subînţeles.

În acea vreme, Mitsuto Endo, unchiul lui Morito, era Gardă la Palat. Optsprezece ani mai târziu, acesta i-a spus nepotului său povestea, începând-o astfel:

— Nu e fiul cel mai mare al lui Tadamori, Heita Kiyomori, la aceeaşi şcoală cu tine? Mă întreb dacă Tadamori încă are impresia că a fost onorat de fostul Împărat atunci când a primit-o pe preaiubita Doamnă din Gion de soţie, iar ea i-a dat atât de curând naştere acelui Kiyomori? Dacă da, bietul prostănac! M-am întâlnit zilele trecute cu un bărbat care pretinde că a cunoscut-o intim pe Doamna din Gion. Trebuie să aibă mai mult de 50 de ani şi locuieşte într-unul din templele de lângă Gion, unde este poreclit Preotul Desfrânat, Kakunen. El spune că este adevăratul tată al lui Kiyomori.

— Aha! Şi acesta este adevărul?

Interesul lui Morito a fost stârnit brusc de această dezvăluire despre prietenul său, pentru că auzise câteva bârfe împâclate despre Kiyomori care era, pasămite, fiul unui împărat. Morito întrebă pe dată:

— Spui că această poveste vine de la acest Kakunen. Cine crezi că spune adevărul?

— Eram undeva şi beam vin, în timp ce ne lăudam cu aventurile noastre cu diverse femei. Atunci, acest Kakunen mi-a şoptit că nu a spus acest secret niciunui alt bărbat, dar m-a lăsat să îl aud cu propriile mele urechi.

— De necrezut!

— Şi eu am fost surprins. Nu îmi prea vine să cred că un preot, chiar şi unul atât de desfrânat, ar fi în stare să mintă în felul ăsta. Pe lângă asta, povestea se leagă...

Kakunen îi spusese unchiului lui Morito următoarea poveste, cu lux de amănunte: o zărise o dată pe Doamna din Gion printr-o gaură a gardului din lemn de cedru şi începuse să tânjească după ea. Dar, pentru că era favorita Maiestăţii Sale, nu găsi nici o cale de a se apropia de ea. Pentru o vreme, se învârti prin preajma proprietăţii împrejmuite, o urmări în fiecare dimineaţă şi seară, când ieşea din casă, până când, într-o zi, norocul îl ajută să îşi pună în aplicare planurile şi atunci o posedă.

Dat fiind că bătrânul Împărat venea din ce în ce mai rar, iar Kakunen era un novice atrăgător de 30 de ani, locuind într-un templu care era la o aruncătură de băţ de casa ei, Doamna din Gion, după o scurtă perioadă de nehotărâre, a fost cucerită de dezmierdările tânărului preot.

În acea noapte de toamnă ploioasă, când li se părea cel mai puţin probabil ca fostul Împărat să vină în vizită, Kakunen se duse pe furiş să se întâlnească cu Doamna din Gion, aproape că dădu nas în nas cu Maiestatea Sa şi puţin lipsi să nu fie ucis de gărzile de corp. Dacă nu i se putea da crezare lui Kakunen, al cui era copilul care s-a născut mai târziu sub acoperişul lui Tadamori?

Mitsuto îl puse pe nepotul său să promită că nu va mai spune nimănui povestea, iar Morito o ţinu pentru sine până la întâlnirea întâmplătoare de la Shiokoji cu Kiyomori cel zdrenţuit şi cu chipul întristat, când secretul a fost dezvăluit. În parte din dorinţa de a-l înviora, Morito l-a invitat pe Kiyomori să bea cu el şi i-a spus povestea.

— Bătrâne, acum ştiu totul. Nu are rost să încerci să îmi ascunzi nimic. Ochii tăi au văzut tot ce s-a întâmplat în acea noapte de acum 20 de ani. Oare Morito spune o minciună sau adevărul? Nu, te implor, spune-mi al cui fiu sunt! Bătrâne, te rog în genunchi, spune-mi adevărul, şi atunci mă voi putea gândi la sângele care-mi curge prin vine şi la destinul meu! Te implor... te implor!

Vocea din umbra grajdului amuţi. Se auzi un suspin. Mokunosuké nu scoase o vorbă. Deasupra streşinilor, dincolo de prun, norii din răsărit se risipeau, iar vântul rece al zorilor îi pătrunse până la oase.

Mokunosuké stătu nemişcat, cu capul aplecat până la piept, ca o siluetă sculptată din piatră, iar Kiyomori, respirând întretăiat, continuă să îl fixeze pe bătrân din priviri. Numai bătaia aprigă a inimilor lor părea să rupă liniştea chinuitoare care se lăsase în zori peste pământul îngheţat.

Mokunosuké oftă adânc, cu gândul la dezvăluirea pe care trebuia să o facă.

— Voi vorbi, pentru că îmi porunceşti asta, dar, mai întâi, linişteşte-te.

Apoi începu:

În urmă cu 20 de ani, în anul în care s-a născut Kiyomori, într-o noapte neagră şi ploioasă, Mokunosuké a fost martor al unei întâmplări. Era cu stăpânul său, Tadamori, însoţindu-l pe fostul Împărat, şi văzuse ceea ce se întâmplase pe dealul de lângă Gion. Şi totuşi, cine ar fi crezut adevărul despre o întâlnire care s-a petrecut cu douăzeci de ani în urmă? Chiar şi Mokunosuké se îndoia că lucrurile pe care le va spune el vor putea fi crezute de Kiyomori deşi, într-adevăr, exista o urmă de adevăr în ceea ce spusese intrigantul de Morito şi în bârfele care umblau – noaptea ploioasă, preotul, curajul lui Tadamori – dar povestea lui Mokunosuké era diferită. În acea noapte din Gion, el văzuse un preot încercând să plece în grabă, sărind gardul reşedinţei Doamnei din Gion. În acea noapte şi-a dat seama că lucrurile nu mergeau prea bine între fostul Împărat şi favorita lui. O auzise pe doamnă plângând; Tadamori fusese chemat înăuntru; Maiestatea Sa ridicase vocea, furios; apoi, fostul Împărat se întorsese la Palat cu mult înainte de sosirea dimineţii. Toate acestea erau cât se poate de neobişnuite, învăluind în ceaţă evenimentele din acea noapte. Nici bârfele atât de răspândite ale lumii, chiar dacă erau privite mai îndeaproape, nu dezvăluiau adevărul. În acelaşi an, Doamna din Gion îi fusese oferită în căsătorie lui Tadamori, iar în locuinţa lui se născuse un copil de parte bărbătească, fapt de necontestat, dar care în continuare nu oferea nici o lămurire în privinţa paternităţii copilului. Şi totuşi, când acest copil pretindea cu atâta disperare să i se spună adevărul, Mokunosuké rămase ferm în credinţa lui că nu era cazul să adauge nici o fărâmă din propriile lui speculaţii la misterul care îl înconjura pe fiul stăpânului său. Ar fi fost un act de neloialitate faţă de acesta din urmă dacă ar fi procedat astfel.

Ca un copil tulburat care a fost alinat, dar care continuă să suspine, Kiyomori, ţinut strâns în braţe de bătrân, se lăsă condus până în camera lui.

— Acum dormi, spuse Mokunosuké. Lasă-mă pe mine să vorbesc cu stăpânul dimineaţa; Mokunosuké îi va explica cum stau lucrurile. Nu te teme.

Întocmai cum ar fi făcut-o pentru propriul său copil, Mokunosuké îi aranjă pernele şi îl acoperi cu plăpumile pe Kiyomori. Îngenunchind lângă capul lui, bătrânul slujitor îi spuse:

— Acum, uită-ţi toate grijile şi scufundă-te în vise. Oricine ai fi, eşti un om până la urmă. Fii curajos, nu ai cum să fii un schilod cu mâinile astea puternice. Gândeşte-te la ceruri şi la pământ ca la mama şi tatăl tău. Nu te consolează acest gând?

— Bătrâne, mă tulburi. Lasă-mă să dorm şi să uit.

— Ei, bine, atunci şi inima asta bătrână este liniştită.

Întorcându-se iar să se uite la chipul adormit al lui Kiyomori, Mokunosuké se înclină, ieşi din cameră cu spatele înainte, trecând printre perdelele care încadrau pragul uşii, şi se îndepărtă.

Kiyomori habar nu avea cât dormise. Cineva îl scutura şi îl striga pe nume. Se luptă să îşi deschidă ochii lipiţi de somn. Umbra lăsată de jaluzeaua ridicată a uşii arăta că ora prânzului trecuse de mult. Tsunemori stătea lângă patului; trăsăturile lui neliniştite, dăltuite parcă, păreau încordate în timp ce se apleca asupra fratelui său, repetând:

— Vino... trebuie să vii. Din cauza ta, Tata şi Mama...

— Ce? Eu? Ce e cu mine?

— Cearta a început de dimineaţă şi au uitat chiar şi de masa de prânz. Pare să nu se mai termine.

— Încă una dintre certurile lor? Şi ce legătură are asta cu mine?

Căscând ostentativ, Kiyomori îşi întinse braţele şi spuse sfidător:

— Lasă-mă în pace. Ce legătură am eu cu cearta lor?

Tsunemori îl imploră:

— Nu e aşa, tu eşti motivul ei. Ascultă-i pe fraţii noştri cum scâncesc şi ţipă de foame!

— Unde este Mokunosuké?

— A fost chemat cu puţin timp în urmă în apartamentele Tatii, iar Mama pare să-i fi dat ceva de lucru.

— Ei bine, atunci mă duc, ripostă Kiyomori, sărind din pat şi aruncându-i o privire dispreţuitoare fratelui său sfios. Dă-mi hainele... hainele mele.

— Le ai pe tine.

— O, am dormit în ele, nu-i aşa? observă Kiyomori, scoţând din bocceluţă ce mai rămăsese din banii obţinuţi în seara trecută.

Împingându-i nişte bani lui Tsunemori, îi spuse:

— Cumpără-le celor mici ceva de mâncare. Spune-i tânărului Heiroku să meargă după tine.

Tsunemori se retrase:

— Nu putem face asta, o s-o înfuriem cumplit pe Mama, şi apoi...

— Cui îi pasă? Aşa zic eu!

— Dar până şi tu...

— Prostule! Nu sunt eu mai mare şi nu am dreptul să dau porunci?

Aruncând banii în poala fratelui, Kiyomori ieşi din cameră. Paşii lui răsunară de-a lungul verandei. La fântâna de lângă bucătărie, dădu pe gât câteva înghiţituri mari de apă proaspăt scoasă; apoi se spălă pe faţă, ştergându-se cu mâneca hainei lui murdare, şi traversă încet curtea.

Apartamentele lui Tadamori, aflate într-o aripă la fel de degradată ca şi clădirea principală însăşi, erau în partea opusă a curţii. Kiyomori păşi pe veranda putrezită, cu inima bătând puternic. Alunecând de după storurile care se pliau, zise:

— Iartă-mă că am întârziat noaptea trecută. Am făcut ce mi-ai cerut.

Din clipa în care umbra lui căzu pe cadrul uşii, se făcu linişte şi trei perechi de ochi se întoarseră spre el. Privirea lui Mokunosuké se lăsă imediat în jos şi Kiyomori îşi întoarse privirea de la bătrânul slujitor; niciunul dintre ei nu părea în stare să îndure privirea celuilalt. Străduindu-se să pară liniştit, Kiyomori se apropie de părinţii săi cu un aer sfidător şi le azvârli fără prea multă ceremonie nişte bani.

— Iată banii pe care i-am împrumutat de la unchiul meu – totuşi, nu sunt toţi. Am cheltuit o parte dintre ei noaptea trecută, când m-am întâlnit cu un prieten, şi chiar acum i-am dat nişte bani lui Tsunemori să cumpere mâncare pentru copii, care plâng de foame. Ăsta e restul...

Înainte să-şi termine vorbele, pe chipul lui Tadamori se petrecu o mare schimbare, de parcă ruşinea, autocompătimirea şi furia devoratoare se luptau în interiorul său. Aruncă o privire spre suma infimă de bani, iar pleoapele cicatrizate părură mai urâte ca oricând, chinuite de cât de tare se lupta să-şi înghită lacrimile.

— Heita! Ia banii ăia! Ce încerci să ne spui când ne arunci banii ăia înainte să ne spui bună ziua? şuieră Yasuko, stând dreaptă şi necruţătoare în faţa soţului ei şi aruncându-i o privire istovită lui Kiyomori. (Deci, ea fusese cea numită Doamna din Gion, care îi fusese dată în căsătorie lui Tadamori de către clanul Nakamikado, ca şi când ar fi fost fiica lor!)

În timp ce ochii lui Kiyomori se lăsară asupra femeii, ceva izbucni în el şi îl făcu să tremure:

— Ce ai spus, Mamă? Dacă nu aveai nevoie de banii ăştia, de ce m-ai trimis să-i împrumut ca un cerşetor?

— Linişte! Când te-am trimis eu? Tatăl tău a făcut asta!

— Dar banii nu sunt pentru familia asta care n-are nici măcar un chior? Nu ai nevoie de banii ăştia?

— Nu, spuse Yasuko, clătinând din cap hotărâtă, nu am nevoie de ajutorul ăsta jalnic.

Roşeaţa de pe chipul ei o făcea să strălucească, negându-i vârsta de peste treizeci de ani.

Urechile mari ale lui Kiyomori se făcură stacojii; o expresie ameninţătoare îi apăru în ochi; mâinile încleştate în poală se contractară spasmodic, de parcă ar fi fost pe cale să sară în sus şi să o lovească.

— Atunci, Mamă, nu mai ai nevoie de mâncare de acum încolo? Mâine?

— Nu, Kiyomori, nu sunt mulţumită doar cu mâncarea... Ah, ai venit şi tu, Tsunemori? Atunci, ascultaţi-mă amândoi. Îmi pare rău pentru voi, dar azi îmi este permis în sfârşit să îl părăsesc pe Tadamori. Nu mai suntem soţ şi soţie. Se obişnuieşte ca fiii să rămână cu tatăl lor. E ultima oară când mă vedeţi.

Chicotind uşor, continuă:

— Regretele voastre se vor risipi mai repede decât ceţurile. I-aţi ţinut întotdeauna partea tatălui vostru, pe care aţi crezut că l-am nedreptăţit.

Kiyomori tresări. Îşi privi mai îndeaproape mama. Se presupunea că este bolnavă, şi, totuşi, era îmbrăcată complet. După obiceiul ei, îşi machiase cu grijă faţa; îşi parfumase părul; îşi conturase cu delicateţe sprâncenele; mantaua de deasupra, îndeajuns de colorată pentru o fată de douăzeci şi ceva de ani, era înfăşurată în jurul ei. Ce însemna asta? Nu era încă una dintre certurile lor obişnuite. Ameninţarea ei perpetuă fusese că îi va părăsi – pentru totdeauna – şi atât soţul, cât şi băieţii ei se obişnuiseră cu aceste promisiuni ale ei, dar niciodată nu păruse atât de calmă şi atât de pregătită de plecare.

Tadamori avea aerul că s-a consolat cu ideea. Kiyomori era năucit de consternare. Îşi ura mama, şi cu toate acestea, era exasperat de gândul că era sânge din sângele lui. Întorcându-se spre Tadamori, bolborosi:

— Tată, e adevărat... ce spune mama mea?

— Da, fiule. A trebuit să înduraţi toată povestea asta pentru atât de mult timp, dar e adevărat şi este cel mai bine pentru voi toţi.

Kiyomori se înecă.

— De ce? Dar de ce?

Îl auzi pe fratele său stăpânindu-şi un suspin.

— Dar treaba asta nu se poate întâmpla, Tată, cu copiii ăştia...

Apelul atât de copilăros păru să-l amuze pe Tadamori, care zâmbi împotriva voinţei lui.

— Heita, e în regulă şi e cel mai bine aşa.

— Ce e „în regulă“? Ce se va întâmpla cu noi toţi?

— Yasuko va fi fericită. Iar pentru voi toţi – asta pare cea mai bună soluţie. N-are rost să te frămânţi. Nu fi îngrijorat.

— Dar Tsunemori îmi spune că eu sunt motivul chestiei ăsteia. Dacă am greşit, lasă-mă să încerc să-mi îndrept greşeala.

Întorcându-se spre mama lui, Kiyomori insistă:

— Ce va fi cu bieţii mei fraţi? Îţi promit, Mamă, că voi face ce doreşti. Numai să te mai gândeşti o dată!

În timp ce vorbea, Kiyomori se simţi tulburat şi întristat de puterea sentimentelor pe care le avea pentru mama lui. Mokunosuké şi Tsunemori plângeau în hohote. Năucit, şi Kiyomori izbucni în lacrimi, deşi Tadamori şi Yasuko stăteau acolo, reci şi netulburaţi.

Tadamori interveni atunci, stăpânit:

— Gata, încetaţi cu lacrimile! Până acum am îndurat orice de dragul fiilor mei, dar acum m-am trezit din vise. Ce prost am fost! În aceşti douăzeci de ani, eu, Tadamori din familia Heiké, i-am permis unei femei să-mi comande şi am lăsat anii să treacă într-o nesfârşită agonie. Am fost un prost! Nu am cum să te învinovăţesc, Heita, pentru prostia ta, spuse el, râzând amar.

La aceste vorbe aprige, Yasuko, care stătuse dreaptă şi arogantă, roşi intens şi izbucni:

— Ce vrei să spui cu râsul ăsta? Mă batjocoreşti! Râzi cât vrei, zeflemiseşte-mă. Dacă Maiestatea Sa ar fi în viaţă astăzi, nici măcar tu nu ai îndrăzni să mă umileşti aşa! Aminteşte-ţi că Maiestatea Sa i-a numit pe Nakamikado părinţii mei adoptivi!

Tadamori continuă să râdă.

— Într-o zi voi face o vizită familiei Nakamikado, care l-a onorat pe umilul Tadamori cu această doamnă, în toţi anii ăştia.

Yasuko îşi aruncă privirea răzbunătoare peste Tadamori şi, cu o vehemenţă menită să-i întipărească vorbele în memorie, spuse:

— Şi nu ai profitat de asta, făcându-mă să nasc un copil după altul? A existat măcar o zi în care să încerci să îmi oferi vreo plăcere? Douăzeci de ani... şi în pofida faptului că te uram, dragostea pentru copii m-a ţinut aici! Aceştia doi – Heita şi Mokunosuké – nu mă bârfeau plini de răutate pe lângă grajd în zorii zilei? Şi nu vorbeau într-un mod lipsit de respect despre Maiestatea Sa răposată, afirmând că Doamna din Gion a avut un amant secret – un preot al demonilor, sau aşa ceva? Iar bătrânul Mokunosuké, aici de faţă, jura că a văzut tot, iar cei doi se întrebau care dintre cei trei bărbaţi era adevăratul tată al lui Heita! I-am văzut şi i-am auzit pălăvrăgind tâmpenii şi am hotărât că nu voi mai suporta nici o zi în această casă! Ce motiv mai am să rămân aici, când până şi propriul meu fiu s-a întors împotriva mea?

— Destul, destul! răcni Tadamori. Nu am vorbit despre asta toată dimineaţa? Nu l-ai obligat pe Mokunosuké să vină aici şi nu l-ai batjocorit după pofta inimii tale? Toate astea sunt zadarnice – gata!

— Atunci, fii martorul meu!

— Dar nu am spus cu puţin timp în urmă că Heita Kiyomori era fiul tău şi al meu?

— Heita, ai auzit? spuse Yasuko, întorcându-şi privirea necruţătoare spre Mokunosuké. Şi ai auzit şi tu, cu calomniile tale impertinente! Nimeni nu poate nega faptul că am fost apreciată de Maiestatea Sa, dar ce ticălos ţi-a spus o poveste veche de douăzeci de ani? Tadamori o neagă, iar Mokunosuké pretinde că e nevinovat. Nu-i aşa, Heita, că nu ai fi în stare să o minţi pe mama ta?

— Nu, eu sunt de vină, mamă, numai eu. Trebuie să ştiu cine este tatăl meu adevărat.

— Nu ţi-a dat respectabilul tău tată răspunsul chiar acum?

— A fost din milă. Chiar dacă mi se va spune cine este tatăl meu, voi continua să îl respect pe acest bărbat ca pe tatăl meu adevărat. Refuz să te las să pleci până nu îmi spui, răcni Kiyomori, înşfăcând mâneca hainei lui Yasuko şi lipind-o de ochii lui umflaţi de lacrimi, implorând-o:

— Spune-mi, te rog! Al cui fiu sunt?

— Copilul ăsta a înnebunit!

— Poate că sunt nebun, dar din cauza ta, acest bărbat, tatăl meu, şi-a petrecut aceşti douăzeci de ani interminabili în singurătate, irosindu-şi tinereţea! Femeie-vulpe monstruoasă!

— Cum îndrăzneşti să-mi spui aşa ceva mie, mamei tale?

— Poate că eşti mama mea, dar mă înfurii până dincolo de cuvinte! Eşti stricată şi mizerabilă. Te dispreţuiesc!

— Şi ce te aştepţi să fac eu acum?

— Lasă-mă să te lovesc! Tatăl meu nu o va face – nu a îndrăznit să ridice o mână asupra ta în cei douăzeci de ani!

— Zeii or să te pedepsească, Heita!

— Cum?

— În zilele acelea trecute, trupul meu a fost iubit pentru o vreme de însuşi Maiestatea Sa. Dacă aş fi rămas la Curte, aş fi fost respectată acolo, şi totuşi m-am coborât venind în casa asta jalnică! Iar să-ţi treacă prin minte să ridici mâna asupra mea – e trădare faţă de Maiestatea Sa însuşi! Nu aş putea să-i iert una ca asta nici măcar fiului meu!

Strigătul asurzitor al lui Kiyomori umplu încăperea.

— Proasto! Şi dacă era chiar Maiestatea Sa?

Cu toată forţa, trase o palmă răsunătoare pe obrazul mamei lui şi o privi cum cade.

— Tânărul stăpân şi-a pierdut minţile!

— Hei, tu de colo! Vino, tânărul stăpân este posedat de un demon!

— Îl vedeţi cum tună şi fulgeră? Ajutor!

— Grăbiţi-vă!

Şi un freamăt nepotolit cuprinse întreaga gospodărie.

Sărăcit cum era, Tadamori deţinuse odată o funcţie de guvernator în provincii şi, prin dreptul lui de Heiké, avea un post în Garda Imperială a Palatului Mănăstire. Deşi acum trăia în foame, se străduia să păstreze o suită de vreo cincisprezece sau şaisprezece servitori, unul dintre ei fiind fiul lui Mokunosuké, Heiroku administratorul.

Heiroku ştia că tatăl său fusese chemat în apartamentele stăpânului în acea dimineaţă şi, temându-se pentru el, se ghemuise lângă gardul viu, în curte. La auzul ţipetelor şi al vocilor ridicate, sări în picioare, strigându-i răsunător pe ceilalţi servitori, apoi ţâşni peste curtea interioară, dându-şi seama în timp ce alerga că gălăgia ţinuse doar câteva momente.

Yasuko era întinsă pe podea cu faţa în jos, de parcă ar fi căzut de pe verandă. Mantia ei de culoarea prunei, hainele ei albe, verzi şi colorate zăceau într-un morman răvăşit sub valurile ei de păr. Nu făcea nici o încercare de a se ridica. Kiyomori stătea cu umerii ridicaţi, în timp ce tatăl său îl ţinea ferm de încheietura mâinii. Tsunemori şi Mokunosuké, pe ale căror chipuri se citea consternarea, păreau că nu prea ştiu ce să facă.

Auzind zgomotul paşilor care se apropiau, Yasuko, până atunci nemişcată, îşi ridică ochii, ţipând strident:

— Voi, ăia de colo, chemaţi o trăsură! Trimiteţi un mesager la părinţii mei, să le spună despre asta! O, ce faptă ruşinoasă...

Un servitor alergă să aducă o trăsură de la un grajd din apropiere, iar altul parcurse în fugă tot drumul până la reşedinţa Nakamikado din Strada a Şasea. Tadamori privea indiferent scena, urmărind servitorii care se înghesuiau să-i îndeplinească ordinele.

Trăsura era acum pe drum, iar Yasuko, pe jumătate leşinată, fu dusă pe braţe până la poartă de către unul dintre servitori. Pentru o vreme, vocea ei ascuţită, înlăcrimată, se contopi cu sunetul plânsetelor lui Kiyomori şi ale fraţilor lui mai mici. Tadamori rămase nemişcat, de parcă s-ar fi apărat de aceste sunete.

— Heita!

În timp ce vorbea, Tadamori dădu drumul încheieturii fiului său. Eliberată de strânsoarea aceea ca menghina, artera umflată fu invadată de un val de sânge, care năvăli tumultuos prin tot trupul lui Kiyomori. Venele din tâmplele lui pulsară, iar el izbucni în plâns, fără reţinere, ca un copil părăsit.

Tadamori îi trase faţa pătată de lacrimi spre pieptul lui; frecându-şi obrazul de părul aspru al fiului său, îi spuse:

— Am învins în sfârşit! Am obţinut victoria împotriva femeii ăleia. Heita, iartă-mă. Am fost un laş pentru că te-am lăsat pe tine să o loveşti. N-am fost deloc un tată bun, dar voi avea grijă să nu mai suferiţi nici o clipă. Veţi vedea cum voi reface gloria numelui Tadamori al familiei Heiké. Nu îmi mai face reproşuri cu lacrimile tale. Încetează să mă mai acuzi cu ele.

— Tată, înţeleg ceea ce simţi.

— Încă îmi spui „Tată“?

— Da. Lasă-mă să îţi spun „Tată“, părinte al meu!

Luna în creştere strălucea din plin. Prin ceaţa purpurie, din ce în ce mai deasă, se auzi slab vocea lui Mokunosuké, murmurând cântece de leagăn.