Translation of the novel © 2006, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3667-9

ISBN PDF: 978-973-46-3668-6

ISBN print: 978-973-46-0384-8

Foto copertă: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Un mort cu două femei

Totul a început cu o senzaţie de vacanţă. Cînd Maigret coborî din tren, jumătate din gara de la Antibes era scăldată de un soare atît de puternic, încît vedeai oamenii agitîndu-se doar ca nişte umbre. Umbre purtînd pălării de pai, pantaloni albi şi rachete de tenis. Aerul fremăta. La marginea peronului creşteau palmieri şi cactuşi, iar dincolo de magazia de felinare se vedea o bucată de mare albastră.

Şi cineva sări imediat să-l întîmpine.

— Sînteţi comisarul Maigret, nu-i aşa? V-am recunoscut după o fotografie apărută în ziare… Inspector Boutigues¹…

Boutigues! Pînă şi numele ăsta părea o farsă! Boutigues luase deja valizele lui Maigret şi îl conducea spre pasajul subteran. Inspectorul purta un costum gri, cu o garoafă roşie la butonieră, iar în picioare avea pantofi cu carîmb din postav.

— Veniţi pentru prima oară la Antibes?

Maigret îşi ştergea sudoarea şi încerca să se ţină după călăuza lui, care se strecura prin mulţime şi o lua înaintea tuturor. În sfîrşit, ajunseră în faţa unei birje avînd deasupra o tendă din pînză crem, cu ciucuri mici care săltau de jur împrejur.

Altă senzaţie uitată: arcurile care se lăsau din cauza greutăţii, lovitura de bici a birjarului, zgomotul înăbuşit al copitelor pe asfaltul înmuiat.

— Mergem mai întîi să bem ceva… Ba da! Ba da! Birjar, la cafeneaua Glacier!

Localul era la doi paşi. Inspectorul îi explica:

— În Piaţa Macé… Centrul oraşului Antibes…

O piaţă drăguţă, cu un scuar şi umbrare din pînză crem sau portocalie la toate casele. A fost nevoit să se aşeze la o terasă şi să bea un rachiu de anason. În faţă, o vitrină era plină de haine sport, costume şi halate de baie… în stînga, se vedea un magazin de aparate foto. Lîngă trotuar staţionau cîteva automobile frumoase…

Mă rog, o atmosferă de vacanţă!

— Preferaţi să vedeţi mai întîi deţinutele sau casa crimei?

Iar Maigret răspunse, fără să ştie prea bine ce spune, ca şi cum ar fi fost întrebat ce vrea să bea:

— Casa crimei.

*

Vacanţa continua. Maigret fuma un trabuc oferit de inspector. Calul mergea la trap de-a lungul ţărmului mării. În dreapta, vile ascunse printre pini; în stînga, cîteva stînci, apoi apa albastră, pe care se puteau zări două-trei pînze albe.

— Vă daţi seama care este topografia locului? În spatele nostru se află Antibes… De aici începe Cap d’Antibes, unde sînt doar vile, unele foarte arătoase…

Maigret încuviinţa cum nu se poate mai docil. Soarele, care îl bătea drept în creştet, îl ameţea şi îl făcea să clipească spre floarea purpurie de la butoniera lui Boutigues.

— Aţi spus Boutigues, nu-i aşa?

— Da, sînt născut, crescut la Nisa…

Adică era autohton get-beget, la pătrat, la cub!

— Dacă vă aplecaţi puţin, puteţi vedea vila aceea albă! Acolo e…

Maigret nu făcea înadins, dar se uita la toate neîncrezător. Nu reuşea să intre în atmosfera de lucru, să-şi spună că se afla acolo în urma comiterii unei crime.

Este adevărat că primise instrucţiuni destul de aparte:

— Un anume Brown a fost asasinat la Cap d’Antibes. Ziarele fac mare tapaj. Ar fi bine să se rezolve fără complicaţii!

— S-a-nţeles!

— În timpul războiului, Brown a adus servicii Biroului 2!

— E clar!

Ajunsese. Trăsura se opri. Boutigues scoase o cheie mică din buzunar, deschise o poartă de fier şi păşi pe pietrişul aleii.

— E una dintre vilele cele mai puţin arătoase de la Cap!

Totuşi, nu se prezenta rău deloc. Mimozele răspîndeau în aer o mireasmă dulceagă. În nişte pomi mici de tot mai puteai zări cîteva portocale aurii. Apoi Maigret văzu nişte flori ciudate, necunoscute lui.

— În faţă e proprietatea unui maharajah. Probabil că se află aici în acest moment… La cinci sute de metri, în stînga, locuieşte un academician… Şi mai e şi faimoasa dansatoare care trăieşte cu un lord englez…

Ei da! Maigret simţea acum nevoia să se aşeze pe banca lipită de casă şi să moţăie un ceas! E adevărat că mersese cu trenul toată noaptea.

— Vă dau, la grămadă, cîteva explicaţii indispensabile.

Boutigues deschisese uşa şi intrau acum în atmosfera răcoroasă a unui hol ale cărui ferestre mari dădeau spre mare.

— Brown locuieşte aici de vreo zece ani…

— Lucrează?

— Nu face nimic. Probabil că are o rentă… Oamenii spun: „Brown şi cele două femei ale lui”…

— Două?

— De fapt, numai una era amanta lui: fiica. O anume Gina Martini.

— E la închisoare?

— Şi ea, şi mama ei… Locuiau împreună toţi trei, fără servitori.

Nici nu era de mirare, dacă vedeai curăţenia îndoielnică a casei. Poate că erau şi cîteva lucruri frumoase, cîteva mobile de valoare, cîteva obiecte care avuseseră momentul lor de glorie.

Dar totul era murdar, în dezordine. Prea multe covoare, pînze care atîrnau sau erau aruncate peste fotolii, prea multe lucruri pline de praf…

— Acum, să vă prezint faptele: Brown avea un garaj exact lîngă vilă. Ţinea acolo un automobil demodat pe care îl conducea chiar el. Îl folosea mai ales cînd făcea piaţa la Antibes.

— Da…, spuse Maigret, oftînd, în timp ce urmărea cu privirea un pescar de arici-de-mare care scotocea cu o trestie despicată pe fundul apei limpezi.

— Numai că, timp de trei zile, s-a observat că automobilul a rămas în drum zi şi noapte. Aici, oamenii nu prea sînt preocupaţi de ce fac ceilalţi. Nimeni nu şi-a făcut griji. Dar luni seara…

— Pardon! Astăzi e joi, nu?… Bine!

— Luni seara, măcelarul se întorcea la volanul camionetei sale şi a zărit automobilul demarînd. Îi veţi citi declaraţia… Îl vedea din spate. La început a crezut că Brown era beat, pentru că mergea cînd într-o parte, cînd în alta… Apoi automobilul s-a deplasat un moment în linie dreaptă. Atît de dreaptă, încît, cînd să ia cotitura, la trei sute de metri de-aici, s-a dus direct peste stînci… Mai înainte ca măcelarul să poată interveni, două femei au coborît şi, auzind un zgomot de motor, au luat-o la fugă spre oraş…

— Aveau ceva pachete cu ele?

— Trei valize… Era la apusul soarelui. Măcelarul nu ştia ce să facă. A venit aici, în Piaţa Macé, unde, după cum puteţi vedea, avem un agent la post. Agentul a pornit în căutarea celor două femei şi le-a găsit cînd se îndreptau nu spre gara din Antibes, ci spre cea din Golfe-Juan, la trei kilometri de-aici…

— Tot cu valizele?

— Aruncaseră una pe drum. A fost descoperită ieri în nişte tufişuri de cătină. S-au fîstîcit şi au spus că se duceau la Lyon, să vadă o rudă bolnavă… Agentul a avut ideea să le ceară să deschidă valizele şi a găsit un teanc întreg de titluri la purtător, cîteva bancnote de o sută de lire şi diferite obiecte… Începuse să se adune lumea. Era tocmai ora aperitivului. Toţi erau ieşiţi din casă şi le-au însoţit pe cele două femei la comisariat, apoi pînă la închisoare…

— Vila a fost percheziţionată?

— A doua zi la prima oră. La început, nu s-a găsit nimic. Cele două femei pretindeau că nu ştiau ce se întîmplase cu Brown. În fine, pe la amiază, un grădinar a remarcat nişte pămînt răscolit. Sub un strat mai subţire de cinci centimetri, a fost descoperit cadavrul lui Brown, îmbrăcat…

— Şi cele două femei?

— Au schimbat placa. Au pretins că, în urmă cu trei zile, văzuseră automobilul oprindu-se şi că se miraseră că Brown nu-l ducea în garaj. Traversase grădina clătinîndu-se… Gina îl boscorodise pe fereastră, crezînd că e beat. Dar el căzuse pe treptele de la intrare…

— Mort, bineînţeles!

— Cum nu se poate mai mort! Primise o lovitură de cuţit în spate, exact între omoplaţi…

— Şi au stat trei zile cu el în casă?

— Da! Nu invocă nici un motiv plauzibil! Pretind că Brown avea oroare de poliţie şi de chestii de astea…

— L-au îngropat şi au plecat cu banii şi obiectele cele mai preţioase! Înţeleg de ce maşina a stat trei zile în drum… Gina, care nu ştie prea bine să conducă, nu a avut curaj să o bage în garaj… Dar în maşină s-a găsit sînge?

— Nici urmă! Jură că ele l-au şters…

— Şi asta-i tot?

— Tot! Sînt furioase! Ne cer să le eliberăm.

Afară, calul înhămat la birjă necheza. Maigret nu îndrăznea să arunce trabucul, pe care nu-i venea să-l fumeze pînă la capăt.

— Un whisky? îi propuse Boutigues, zărind o mobilă în care erau ţinute băuturile.

Nu, zău că nu, atmosfera nu-i sugera deloc drama! Maigret făcea un efort zadarnic ca să ia lucrurile în serios. Să fi fost de vină soarele, mimozele, portocalele, pescarul care prindea arici-de-mare în apa limpede la trei metri adîncime?

— Puteţi să-mi lăsaţi cheile casei?

— Bineînţeles! Din moment ce luaţi conducerea anchetei…

Maigret goli paharul de whisky oferit, privi la discul de pe fonograf, răsuci maşinal butoanele aparatului de radio şi auzi: „…grînele la timp… noiembrie…”

În acel moment, exact în spatele aparatului, zări un portret şi îl luă să-l privească mai de aproape.

— El e?

— Da! Nu l-am văzut niciodată în viaţă, dar îl recunosc…

Maigret opri radioul, puţin agasat. Parcă ceva se declanşase în el. Interesul? Mai mult decît atît!

O senzaţie confuză; de altfel, destul de neplăcută. Pînă atunci, Brown fusese doar Brown, un necunoscut, aproape sigur un străin, care murise în împrejurări mai mult sau mai puţin misterioase. Nimeni nu se întrebase ce gîndise cît trăise, care fusese mentalitatea lui, dacă suferise…

Şi iată că, privindu-i portretul, Maigret simţise o tulburare, deoarece avea impresia că personajul îi era cunoscut. Şi nu era nici măcar acea senzaţie că îl cunoştea pentru că îl mai văzuse…

Nu! Trăsăturile nu-i spuneau nimic… O faţă mare de bărbat sănătos, mai curînd sanguin, cu părul roşcat destul de rar, cu o mustaţă mică, tăiată la marginea buzei, cu ochi mari şi limpezi…

Dar înfăţişarea generală, expresia feţei aveau ceva care îi amintea lui Maigret de el însuşi. Un fel de a ţine umerii puţin traşi înapoi… Acea privire exagerat de calmă… Şi conturul blajin şi totodată ironic al buzelor…

Deja nu mai era Brown-cadavrul. Tipul îi stîrnise interesul şi comisarul dorea să-l cunoască mai bine.

— Încă un whisky? Nu-i rău…

Boutigues se distra! Se miră tare mult că Maigret nu rîdea de glumele lui şi privea în jur cu un aer absent.

— Ce-ar fi să-i dăm şi birjarului un păhărel?

— Nu! Plecăm…

— Nu vizitaţi casa?

— Altă dată!

Cînd va fi singur. Şi cînd nu va mai fi ameţit de soare. Pe drumul de întoarcere, nu scoase o vorbă şi îi răspunse doar dînd din cap lui Boutigues, care se întreba cu ce putuse să-şi ofenseze colegul venit de la Paris.

— Veţi vedea şi oraşul vechi. Închisoarea e chiar lîngă piaţă. Dar dimineaţa ar trebui…

— La ce hotel? întrebă birjarul, întorcînd capul.

— Vreţi să staţi chiar în centru? întrebă Boutigues.

— Lăsaţi-mă aici! E foarte bine…

Alesese un hotel gen pensiune de familie, la jumătatea drumului dintre Cap şi oraş.

— Nu veniţi diseară la închisoare?

— Mîine, voi vedea…

— Vreţi să vin să vă iau? Iar după cină, dacă doriţi să mergeţi la cazinoul de la Juan-les-Pins, aş…

— Mulţumesc… Mi-e somn.

Nu-i era somn, dar nu avea dispoziţia necesară. Îi era cald, asudase. În camera lui, cu ferestrele spre mare, dădu drumul la apă în cadă, apoi se răzgîndi şi plecă de la hotel, cu pipa între dinţi şi mîinile în buzunare.

Întrezărise mesele mici şi albe din sufragerie, şerveţelele aşezate în formă de evantai în pahare, sticlele de vin şi de apă minerală, servitoarea care mătura…

„Brown a fost ucis cu o lovitură de cuţit în spate şi femeile lui au încercat să fugă cu banii…”

Totul era încă foarte vag. Şi, fără să vrea, se uită la soare, care cobora lent în mare, spre Nisa, acolo unde Promenada Englezilor era marcată de o linie albă.

Apoi privi spre munţii cu piscurile încă albe de zăpadă.

„Cu alte cuvinte, Nisa la stînga, la douăzeci şi cinci de kilometri; Cannes la dreapta, la doisprezece kilometri… Munţii în spate şi marea în faţă.”

Construia deja o lume în centrul căreia se afla vila lui Brown şi a femeilor sale. O lume năclăită de soare, de miresme de mimoză şi de parfumurile dulcege ale altor flori, de muşte ameţite, de maşini alunecînd pe asfaltul moale…

Nu găsi destul curaj ca să meargă pînă în centrul oraşului Antibes, aflat la o distanţă de cel mult un kilometru. Se întoarse la hotel, hotelul Bacon, şi ceru să vorbească la telefon cu directorul închisorii.

— Directorul e în vacanţă.

— Cu subdirectorul…

— Nu-i. Sînt numai eu.

— Ei bine, vreau să-mi aduci cele două deţinute la vilă.

Gardianul aflat la celălalt capăt al firului probabil că stătuse şi el cu capul în soare sau poate băuse cîteva pahare de anason, pentru că uită să-i ceară îndeplinirea formalităţilor administrative.

— Bine! Ni le aduceţi înapoi?

Maigret căscă, se întinse şi îşi umplu din nou pipa. Numai că pipa nu avea acelaşi gust ca de obicei!

„Brown a fost ucis şi cele două femei…”

O porni pe jos, fără grabă, spre vilă. Revăzu locul unde automobilul se lovise de stînci. Aproape că îi veni să rîdă. Pentru că era exact genul de accident pe care inevitabil l-ar fi făcut un şofer începător. Cîteva zigzaguri, apoi mersese drept… Iar cînd ajunsese în linie dreaptă, imposibilitatea de a vira…

Măcelarul venea din spate, în semiîntuneric. Cele două femei o luau la fugă cu valizele prea grele şi abandonau una pe drum…

Trecu o limuzină condusă de un şofer. În interior, o faţă asiatică: probabil maharajahul… Marea era roşie şi albastră, bătînd la mijloc în portocaliu… Felinarele începeau să se aprindă, aruncînd în jur o lumină încă palidă…

Maigret, singur în acel vast decor, se apropie de poarta de fier a vilei, ca un proprietar care se întoarce la el acasă, răsuci cheia în broască, lăsă poarta întredeschisă şi urcă treptele peronului. Copacii erau plini de păsări. Uşa se deschise cu un scîrţîit probabil familiar lui Brown.

Se opri în prag şi încercă să analizeze mirosul. Pentru că fiecare casă are mirosul ei… Al acesteia avea la bază un parfum foarte puternic, probabil mosc. Dar stăruia şi un miros de trabuc rece.

Aprinse lumina şi se aşeză în salon, lîngă aparatul de radio şi fonograf, acolo unde probabil că se aşeza Brown, pentru că era fotoliul cel mai uzat.

„A fost asasinat şi cele două femei…”

Lumina era slabă, dar observă că un lampadar era branşat la o priză. Avea un abajur imens din mătase roz şi, cînd lampa era aprinsă, camera căpăta viaţă.

„A adus servicii Biroului 2 în timpul războiului…”

Lucrul acesta se ştia. De aceea ziarele locale, pe care le citise în tren, făceau mare tam-tam pe seama acestui caz. Spionajul e un lucru misterios şi plin de prestigiu pentru public.

Titlurile erau de-a dreptul idioate, de genul:

Un caz internaţional

Alt caz Kotioupoff?…

O dramă a spionajului

Unii jurnalişti recunoşteau mîna poliţiei secrete Ceka, alţii, metodele folosite de Intelligence Service.

Maigret se uita în jur cu impresia că lipsea ceva. Şi găsi. Răceala venea dinspre geamul mare, dincolo de care se lăsase întunericul. Găsi o perdea şi o trase.

„Aşa! O femeie în această berjeră, probabil cu lucrul de mînă…”

Care se afla chiar acolo: un şerveţel brodat, aşezat pe o măsuţă.

„Cealaltă în colţul ăsta…”

În colţul cu pricina se afla o carte: Pasiunile lui Rudolf Valentino…

„Nu mai lipsesc decît Gina şi mama ei…”

Trebuia să faci un efort de atenţie ca să auzi zgomotul uşor al apei lovind molcom stîncile ţărmului. Maigret se uită din nou la fotografie, care purta semnătura unui fotograf din Nisa.

„Fără complicaţii!”

Altfel spus, să descopere cît mai repede adevărul ca să pună capăt divagaţiilor jurnaliştilor şi populaţiei. Auzi paşi pe pietrişul din grădină. În hol răsună o sonerie cu un timbru foarte grav, foarte plăcut. Maigret se duse să deschidă şi zări, alături de două siluete feminine, un bărbat cu chipiu.

— Poţi pleca… Mă ocup eu de ele… Intraţi, doamnelor!

Părea că le primeşte la el acasă. Încă nu le vedea trăsăturile, dar simţea un miros puternic de mosc.

— Sper că s-a înţeles…, rosti o voce uşor răguşită.

— Zău că da!… Haideţi! Intraţi…. Faceţi-vă comode!…

Păşiră amîndouă în lumină. Mama avea faţa plină de riduri, acoperită cu un strat compact de fard. Stătea în mijlocul salonului şi se uita în jur, vrînd parcă să se asigure că nu lipsea nimic.

Cealaltă, mai temătoare, se uita la Maigret, îşi aranja cutele rochiei şi schiţa un zîmbet pe care îl dorea excitant.

— E adevărat că aţi fost chemat special de la Paris?

— Scoateţi-vă pardesiele, vă rog. Aşezaţi-vă ca de obicei…

Ele încă nu înţelegeau foarte bine. Erau tratate ca nişte străine în casa lor. Se temeau de o cursă.

— O să stăm de vorbă toţi trei…

— Ştiţi ceva? întrebă tînăra.

Dar mama i se adresă imediat cu o voce tăioasă:

— Gina, fii atentă!

La drept vorbind, lui Maigret îi venea iar greu să-şi ia rolul în serios. Bătrîna, în pofida machiajului, arăta oribil.

Gina în schimb, puţin cam plinuţă, purta o rochie de mătase de culoare închisă, care i se mula pe corp, şi se străduia să întruchipeze femeia fatală.

Şi mirosul! Acel adaos de parfum de mosc care invada din nou aerul din încăpere!

Parcă te ducea cu gîndul la loja portăresei de la un mic teatru.

Nimic dramatic! Nimic misterios! Mama broda în timp ce-şi supraveghea fiica. Iar fata citea aventurile lui Valentino!

Maigret, care îşi reluase locul în fotoliul lui Brown, se uita la ele cu o privire lipsită de expresie şi se întreba puţin jenat: „Ce naiba a putut să facă dobitocul de Brown timp de zece ani cu femeile astea două?”

Zece ani! Zile lungi cu soare permanent, cu miresme de mimoză, cu legănarea de sub ferestre a imensităţii albastre; zece ani de seri calme, interminabile, abia deranjate de clipocitul unui val lovind uşor stîncile, şi cele două femei, mama în berjeră, fiica lîngă lampa cu abajur de mătase roz…

Şi Maigret pipăia fără să vrea fotografia acelui Brown care avea tupeul să-i semene.

1. Boutigues se pronunţă aproape identic cu boutique („prăvălie”) (n.tr.).