Această carte a fost publicată cu ajutorul Fundaţiei Neerlandeze pentru Literatură.

Herman Koch, Het diner

Copyright © 2009 by Herman Koch

Originally published by Ambo| Anthos Uitgevers, Amsterdam

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5392-8

ISBN PDF: 978-973-46-5393-5

ISBN print: 978-973-46-4202-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Nanisimova_sell/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HERMAN KOCH (n. 1953) este unul dintre cei mai populari scriitori din spaţiul culturii neerlandeze. Şi-a cîştigat notorietatea nu doar ca scriitor, ci şi ca actor, realizator de televiziune şi jurnalist. Deşi a început să publice proză încă din 1985, adevărata consacrare a obţinut-o în 2009, cu romanul Cina, care a cunoscut pînă în prezent numeroase ediţii, a fost tradus în mai bine de douăzeci de limbi (printre care engleză, germană şi franceză) şi i-a adus autorului său Premiul Publicului în acelaşi an.

NICE GUY EDDY: C’mon, throw in a buck.

MR PINK: Uh-huh. I don’t tip.

NICE GUY EDDY: Whaddaya mean, you don’t tip?

MR PINK: I don’t believe in it.

(Quentin Tarantino,
Reservoir Dogs)

APERITIV

1

Am mers să mâncăm la restaurant. Nu voi spune la care anume, căci data viitoare probabil că s-ar umple de oameni veniţi să vadă dacă suntem şi noi iarăşi acolo. Serge făcuse rezervarea. Întotdeauna, el se ocupă de asta, de rezervare. Restaurantul e unul dintr-acelea unde trebuie să dai telefon cu trei luni înainte – sau şase, sau opt, nici eu nu mai ştiu câte. Personal, nu vreau să ştiu niciodată cu trei luni înainte unde o să merg să mănânc într-o anumită seară, dar se vede treaba că sunt oameni pentru care asta nu reprezintă absolut nici o problemă. Dacă peste câteva secole istoricii vor vrea să ştie cât de înapoiată a fost omenirea la începutul secolului al XXI-lea, nu va fi nevoie decât să-şi arunce un ochi pe fişierele computerelor aşa-ziselor restaurante de top căci, după cum se întâmplă să ştiu, toate datele astea se păstrează. Dacă domnul L. a fost dispus data trecută să aştepte trei luni pentru o masă la fereastră, atunci de data asta o să aştepte chiar şi cinci luni pentru o masă lângă uşa de la toaletă – asta se cheamă în astfel de restaurante „administrarea datelor personale ale clienţilor“.

Serge nu face niciodată o rezervare cu trei luni înainte. Serge face rezervarea chiar în ziua respectivă; ia asta ca pe un sport, cum spune el. Sunt restaurante care păstrează întotdeauna o masă pentru oameni ca Serge Lohman, iar acest restaurant e unul dintre ele. Unul dintre multele, trebuie să spun. Îţi vine să te întrebi dacă mai există în ţara asta vreun restaurant în care să nu le îngheţe tuturor sângele în vine când aud la telefon numele de Lohman. Bineînţeles că nu sună el, ci pune pe secretară sau pe unul dintre cei mai apropiaţi colaboratori să facă asta.

— Nu-ţi face griji, mi-a spus acum câteva zile, când am vorbit cu el la telefon. Mă cunosc ei, sigur fac rost de-o masă.

Nu întrebasem decât dacă aveam să mai vorbim la telefon în caz că nu erau locuri şi unde am fi putut să mergem într-o asemenea eventualitate. La capătul celălalt al firului, am auzit atunci în vocea lui ceva compătimitor, aproape că puteam să văd cum scutură din cap. Un sport.

De un singur lucru n-aveam nici un chef în seara asta. Nu voiam să fiu de faţă când Serge Lohman avea să fie salutat ca un vechi prieten de patronul sau managerul de serviciu al restaurantului; sau să văd cum avea să fie condus de chelneriţe la masa cea mai drăguţă de pe partea dinspre grădină şi cum Serge însuşi avea să se poarte de parcă toate astea n-aveau nici o importanţă, că în adâncul sufletului el rămăsese un băiat obişnuit şi că tocmai de aceea se simţea în largul lui printre alţi oameni obişnuiţi.

De aceea îi spusesem că aveam să ne întâlnim chiar în restaurant şi nu, aşa cum propusese el, în cafeneaua de la colţ. Era o cafenea unde mergeau şi mulţi oameni obişnuiţi. Să-l văd pe Serge Lohman păşind înăuntru ca un băiat obişnuit, cu o grimasă care voia să spună că toţi acei oameni obişnuiţi trebuie mai presus de orice să-şi vadă în continuare de discuţiile lor şi să se poarte ca şi cum el n-ar fi acolo – nici de asta n-aveam chef în seara asta.

2

Cum restaurantul e la doar câteva străzi de casa noastră, am mers pe jos. Am trecut astfel şi pe lângă cafeneaua în care nu vrusesem să mă întâlnesc cu Serge. Îmi petrecusem braţul pe după mijlocul soţiei mele; mâna ei se strecurase undeva, sub sacoul meu. Pe faţada cafenelei strălucea reclama în culori calde, roşu şi alb, a mărcii de bere care se servea înăuntru.

— Am ajuns prea devreme, i-am spus soţiei. Sau, mai bine spus: dacă intrăm chiar de-acum în restaurant, suntem extrem de punctuali.

Soţia mea – nu trebuie să-i mai spun aşa. O cheamă Claire. Părinţii ei i-au pus numele Marie Claire, însă mai târziu Claire n-a vrut să aibă un nume identic cu cel al unei reviste. Uneori, ca s-o tachinez, îi zic Marie. Însă rareori o numesc „soţia mea“ – din când în când, în împrejurări oficiale, în propoziţii precum: „Soţia mea nu poate veni la telefon în acest moment“ sau: „Soţia mea e absolut sigură că a rezervat o cameră cu vedere la mare“.

În astfel de seri, Claire şi cu mine profităm din plin de momentele în care putem rămâne, pentru un scurt răgaz, doar noi doi. E ca şi cum totul ar fi încă posibil, ba mai mult, data stabilită pentru cină pare a se bizui pe o eroare, iar noi am ieşit pur şi simplu în doi, să ne distrăm în oraş. Dacă ar trebui să dau o definiţie a fericirii, atunci ar fi următoarea: fericirea îşi este suficientă sieşi, n-are nevoie de martori. „Toate familiile fericite seamănă una cu alta, fiecare familie nefericită e nefericită în felul ei“ e prima frază din Anna Karenina a lui Tolstoi. Aş vrea să adaug la aceasta cel mult că familiile nefericite – şi în cadrul acestor familii, în primul rând cuplurile nefericite – n-o scot niciodată singure la capăt. Cu cât mai mulţi martori, cu atât mai bine. Nefericirea e întotdeauna în căutare de companie. Nefericirea nu suportă liniştea – mai ales liniştea incomodă care se lasă atunci când e singură.

Aşa se face că atunci când în cafenea ni s-au adus berile, Claire şi cu mine ne-am zâmbit, ştiind că numaidecât urma să ne petrecem întreaga seară în compania soţilor Lohman: că acesta era cel mai frumos moment al serii şi că de-acum încolo nu putea să fie decât mai rău.

N-aveam nici un chef să merg să mănânc la restaurant. Niciodată n-am chef. O întâlnire stabilită să aibă loc în viitorul apropiat e poarta spre iad, iar seara propriu-zisă e iadul însuşi. Începe încă de dimineaţă, în faţa oglinzii: cu ce-o să te-mbraci, dacă să te razi sau nu. În asemenea situaţii, totul este o declaraţie – o pereche de blugi rupţi, plini de pete, la fel de bine ca o cămaşă călcată. Dacă laşi să-ţi crească barba o zi, ai fost prea leneş să te razi; la o barbă de două zile, ţi se va pune inevitabil întrebarea dacă barba de două zile face parte dintr-un look nou, iar de la o barbă de trei sau mai multe zile până la degradarea totală nu mai e decât un pas. „Te simţi bine? Doar n-oi fi bolnav?“ Orice-ai face, nu eşti liber. Te bărbiereşti, însă nu eşti liber. Iar bărbieritul tău este o declaraţie. Se vede treaba că ai acordat atâta importanţă acestei seri, încât ai făcut efortul să te bărbiereşti, îi vezi pe ceilalţi zicându-şi în sinea lor – în realitate, bărbierindu-te, ai încasat deja un gol.

Şi-apoi, întotdeauna mai e şi Claire, care în seri precum asta îmi aminteşte că nu-i vorba de o seară obişnuită. Claire e mai inteligentă decât mine. Nu spun asta din considerente feministe înghiţite pe nemestecate sau ca să intru în graţiile femeilor. Nu voi afirma niciodată că femeile „în general“ sunt mai inteligente decât bărbaţii. Sau mai sensibile, mai intuitive, mai „cu picioarele pe pământ“, şi tot restul de astfel de baliverne care, la urma urmei, sunt debitate mai degrabă de aşa-zişii bărbaţi sensibili, decât de femeile însele.

Claire e pur şi simplu mai inteligentă decât mine. Ca să fiu sincer, mi-a luat ceva timp să recunosc asta. E drept că în primii ani ai relaţiei noastre mi s-a părut că-i inteligentă, însă credeam că e de o inteligenţă normală; de fapt, că e exact atât de inteligentă pe cât te-ai aştepta să fie o soţie a mea. Aş rezista eu mai mult de o lună cu o femeie proastă? În orice caz, Claire a fost îndeajuns de inteligentă cât să rămân cu ea şi după o lună. Iar acum, după aproape douăzeci de ani, suntem tot împreună.

Bun, Claire este deci mai inteligentă decât mine, însă în seri ca asta tot îmi cere mereu părerea în legătură cu ce să îmbrace, ce cercei să-şi pună, dacă să-şi strângă părul sau să-l lase desfăcut. Cerceii înseamnă pentru femei cam ce înseamnă bărbieritul pentru bărbaţi: cu cât sunt mai mari, cu atât mai importantă, mai festivă e seara. Claire are cercei pentru orice ocazie. S-ar putea spune că nesiguranţa legată de ceea ce îmbraci nu-i un semn de inteligenţă. Dar eu am altă opinie în privinţa asta. Tocmai o femeie proastă ar crede că se descurcă singură. „Ce ştie un bărbat despre astfel de lucruri?“ şi-ar zice o femeie proastă şi, în consecinţă, ar alege greşit.

Uneori, încerc să mi-o închipui pe Babette întrebându-l pe Serge dacă şi-a pus rochia potrivită. Sau dacă n-are părul prea lung. Ce crede Serge despre aceşti pantofi. Nu sunt prea joase tocurile? Sau, dimpotrivă, prea înalte?

Şi de fiecare dată când fac asta, îmi dau numaidecât seama că ceva nu e în regulă, ceva ce pare imposibil de imaginat.

— Nu, e bine, e chiar foarte bine aşa, îl aud pe Serge spunând.

Însă el e cu gândul în altă parte, nu-l interesează cu adevărat, şi pe deasupra, chiar dacă soţia lui şi-ar pune o rochie nepotrivită, oricum ar întoarce toţi bărbaţii capul după ea pe stradă. Totul îi stă bine. Ce se tot plânge?

Nu era o cafenea la modă, nu veneau aici tipi îmbrăcaţi după ultimul răcnet – nu era un loc cool, cum ar zice Michel. Oamenii obişnuiţi erau de departe în majoritate. Nu neapărat bătrâni sau tineri; de fapt, era un amestec de oameni de tot felul, însă înainte de toate erau obişnuiţi. Aşa ar trebui să fie toate cafenelele.

Era aglomerat. Stăteam foarte aproape unul de altul, lângă uşa toaletei pentru bărbaţi. Claire îşi ţinea berea într-o mână, iar cu degetele de la cealaltă mă ciupea uşor de încheietură.

— Nu ştiu, a spus, dar în ultima vreme am impresia că Michel se poartă ciudat. Sau poate nu ciudat, însă altfel decât normal. Distant. Ai observat şi tu?

Michel e fiul nostru. Săptămâna viitoare face şaisprezece ani. Nu, n-avem alţi copii. Nu am plănuit să aducem pe lume un singur copil, însă la un moment dat a fost pur şi simplu prea târziu pentru încă unul.

— Da? Tot ce se poate.

Trebuia să evit să mă uit la Claire; ne cunoaştem mult prea bine unul pe celălalt, iar privirea m-ar fi trădat. De aceea, m-am făcut că mă uit de jur împrejur prin cafenea, ca şi cum aş fi fost din cale-afară de captivat de spectacolul oamenilor obişnuiţi angrenaţi în conversaţii animate. Mă bucuram că rămăsesem ferm pe poziţii şi stabiliserăm să ne întâlnim cu soţii Lohman abia în restaurant; în gând, îl şi vedeam pe Serge intrând pe uşile batante, cu rânjetul acela prin care îi încuraja pe obişnuiţii cafenelei ca, mai presus de orice, să-şi vadă în continuare de ale lor şi să nu-i acorde atenţie.

— Nu ţi-a spus nimic? a întrebat Claire. Vreau să zic, știu că tu vorbeşti cu Michel despre alte lucruri decât o fac eu. Să fie oare ceva în legătură cu vreo fată? Ceva despre care îi vine mai uşor să vorbească cu tine?

A trebuit să ne dăm puţin într-o parte, fiindcă s-a deschis uşa de la toaleta pentru bărbaţi, aşa că ne-am apropiat şi mai mult unul de altul. Am simţit cum paharul de bere al lui Claire se ciocneşte uşor de-al meu.

— E ceva legat de fete? a întrebat ea încă o dată.

Măcar de-ar fi aşa, nu m-am putut abţine să mă gândesc. Ceva legat de fete... ce minunat ar fi, de o minunată normalitate, obişnuitele tribulaţii puberale. „Poate Chantal/Merel/Roos să doarmă în noaptea asta la noi?“ „Părinţii ei ştiu? Dacă părinţii lui Chantal/Merel/Roos sunt de-acord, nici noi n-avem nimic împotrivă... Dar să ai grijă să... să fii atent la... în fine, ştii şi tu, probabil că nu mai trebuie să-ţi spun eu. Nu, Michel?“

Veneau frecvent fete la noi în casă, una mai frumoasă ca alta, stăteau pe canapea sau la masa din bucătărie şi mă salutau politicos când veneam acasă. „Bună ziua, domnule!“ „Nu e nevoie să-mi spui domnule şi nici să-mi vorbeşti cu dumneavoastră.“ Aşa că-mi spuneau o dată „tu“ şi „Paul“, dar după câteva zile reveneau la „dumneavoastră“ şi „domnule“.

Uneori răspundeam eu când dădea vreuna telefon, şi în timp ce o întrebam dacă pot să-i transmit lui Michel vreun mesaj de la ea, închideam ochii şi încercam să fac legătura între vocea de fată de la celălalt capăt al firului – rareori îşi spuneau numele, întrebând din prima, fără ocolişuri: „E-acasă Michel?“. „Nu, domnule, nu e nevoie. Avea mobilul închis, de-aia am zis să încerc la numărul ăsta.“

De câteva ori, intrând neanunţat în cameră, am avut impresia că-i iau cumva prin surprindere, pe Michel şi Chantal/Merel/Roos; că se uitau la The Fabulous Life de pe MTV cu mai puţină inocenţă decât ar fi părut, că tocmai se giugiuliseră, că-şi aranjaseră repede hainele şi părul când mă auziseră venind. Era ceva în obrajii îmbujoraţi ai lui Michel – o înfierbântare, îmi ziceam.

Ca să fiu sincer, habar n-aveam. Poate că nu se întâmpla nimic, iar toate fetele astea frumoase vedeau în fiul meu în primul rând un bun prieten: un băiat drăguţ, destul de inteligent, cineva cu care puteau să meargă la o petrecere, un băiat în care aveau încredere tocmai pentru că el nu era tipul care-şi dorea să înceapă imediat să pipăie orice fată care îi ieşea în cale.

— Nu, nu cred că are legătură cu vreo fată, am spus, uitându-mă de data asta drept în ochii lui Claire.

Asta e partea apăsătoare a fericirii, faptul că totul e la vedere pe masă, asemenea unei cărţi deschise: dacă aş continua să evit să mă uit la ea, cu siguranţă şi-ar da seama că se întâmplase ceva – cu fetele, ori ceva şi mai rău.

— Cred că mai degrabă sunt lucruri legate de şcoală, am spus. Tocmai a terminat cu tezele, cred că pur şi simplu e obosit. Probabil a subestimat puţin cât de greu e în clasa a zecea.

Suna credibil? Şi mai ales: eram credibil când spuneam asta? Claire şi-a plimbat iute privirea de la ochiul meu drept la cel stâng şi înapoi; apoi a ridicat mâna spre gulerul cămăşii mele, ca şi cum ceva de-acolo n-ar fi fost în ordine, un lucru ce încă mai putea fi remediat acum, astfel încât să n-arăt ca un idiot când, numaidecât, aveam să intru în restaurant.

Zâmbind, şi-a lipit palma cu degetele răsfirate de pieptul meu. Am simţit vârfurile a două degete pe piele, chiar pe locul unde nasturele cel mai de sus al cămăşii era descheiat.

— Poate că asta e, a spus ea. Însă mă gândesc că trebuie să avem grijă amândoi să nu ajungă la un moment dat să nu ne mai spună nimic. Vreau să zic, să nu cumva să ne obişnuim cu asta.

— Bineînţeles că nu. Numai că la vârsta asta are şi el cât de cât dreptul la propriile secrete. Nu trebuie nici să vrem să aflăm tot, altfel s-ar putea să se închidă în el.

M-am uitat în ochii lui Claire. Soţia mea, mi-am zis în acel moment. De ce să nu-i zic soţia mea? Soţia mea. Mi-am petrecut braţul pe după mijlocul ei şi am tras-o spre mine. Fie şi numai pe durata acestei seri. Soţia mea şi cu mine, mi-am zis. Soţia mea şi cu mine am dori să vedem lista de vinuri.

— Ce-ţi veni să râzi? a întrebat Claire.

A întrebat soţia mea. M-am uitat la paharele noastre de bere. Al meu era gol, al ei încă pe trei sferturi plin. Ca întotdeauna. Soţia mea bea mai încet ca mine, şi ăsta era unul dintre motivele pentru care o iubeam, în seara asta poate mai mult decât în alte seri.

— Nimic, am spus eu. Mă gândeam... Mă gândeam la noi.

S-a întâmplat foarte repede: în clipa aceea m-am uitat la Claire, m-am uitat la soţia mea, probabil cu o privire plină de dragoste, în orice caz cu o sclipire veselă în ochi, iar în clipa următoare am simţit cum o peliculă umedă îmi alunecă peste ochi.

Fiindcă în nici un caz nu trebuia să observe ceva la mine, mi-am ascuns faţa în părul ei. Am strâns şi mai tare braţul petrecut pe după mijlocul ei şi am tras aer în piept: şampon. Şampon şi încă ceva, ceva cald – mirosul fericirii, mi-am zis.

Cum ar fi fost această seară dacă eu, cu nu mai mult de o oră în urmă, aş fi rămas pur şi simplu jos să aştept până se făcea timpul să plecăm la restaurant, în loc să mă duc sus, să urc scara ce duce la camera lui Michel?

Cum ar fi arătat atunci restul vieţii noastre?

Ar mai fi avut parfumul fericirii pe care îl inhalam acum din părul soţiei mele şi nu, aşa cum se întâmpla acum, pe cel al unei amintiri dintr-un trecut îndepărtat – ca aroma a ceva ce poţi pierde într-o singură clipă?

3

— Michel?

Mă oprisem în pragul uşii camerei lui. Nu era acolo. Sau, ca să fiu sincer: ştiam că nu-i acolo. Era în grădină, ocupat să-şi lipească camera de la roata din spate a bicicletei.

M-am făcut că-mi scăpase asta, purtându-mă de parcă el ar fi fost în cameră.

— Michel?

Am bătut la uşa pe jumătate deschisă. Claire scotocea prin şifonierele din dormitorul nostru; peste mai puţin de o oră trebuia să plecăm la restaurant, iar ea încă ezita între fusta neagră cu cizme negre sau pantalonii negri şi pantofii de pânză de la DKNY. „Ce cercei?“ avea să mă întrebe numaidecât. „Pe ăştia sau pe ăştia?“ Iar eu aveam să-i răspund că cel mai bine îi veneau cei mici, atât la fustă, cât şi la pantaloni.

Între timp ajunsesem în camera lui Michel. Am văzut imediat ce căutam.

Vreau să afirm cu toată tăria că nu mai făcusem niciodată aşa ceva. Niciodată până atunci. Când Michel stătea pe chat cu prietenii lui, mă postam întotdeauna lângă el cu spatele pe jumătate întors spre birou, astfel încât să nu pot vedea monitorul computerului. Voiam să îşi dea seama după poziţia corpului meu că nu-l spionam şi nici nu citeam peste umărul lui ce scrisese. Din când în când, telefonul lui scotea un sunet ca de nai, semn că primise încă un mesaj. Deseori îşi lăsa mobilul pe unde se nimerea. Nu vreau să neg faptul că uneori am fost tentat să mă uit pe el, mai ales când Michel era plecat. „Cine-i trimite mesaj? Ce i-o fi scris el/ea?“ O singură dată am ţinut mobilul lui Michel în mână, ştiind că avea să se întoarcă abia peste o oră de la sala de sport şi că pur şi simplu îl uitase – era vechiul lui telefon, un Sony Ericsson fără clapetă. „1 mesaj nou“ scria pe ecran, sub o iconiţă reprezentând un plic. „Nu ştiu ce mi-a venit, nici n-am apucat să-mi dau seama şi m-am trezit cu mobilul tău în mână şi ţi-am citit mesajul.“ Poate că nimeni n-avea s-o afle vreodată, dar se putea şi întâmpla. El n-ar spune nimic, totuşi ne-ar suspecta pe mine şi pe maică-sa: o mică fisură care, odată cu trecerea timpului, s-ar mări, transformându-se într-o ruptură serioasă. Viaţa noastră de familie fericită n-ar mai fi niciodată aceeaşi.

Nu erau decât câţiva paşi până la biroul lui din faţa ferestrei. Dacă m-aş fi aplecat, l-aş fi putut vedea în grădină, pe terasa pardosită cu gresie din faţa uşii de la bucătărie, unde-şi repara anvelopa – iar dacă Michel ar fi ridicat ochii, şi-ar fi văzut tatăl stând la fereastra camerei lui.

Am luat de pe birou mobilul, un Samsung negru nou-nouţ, şi i-am deschis clapeta. Nu ştiam codul PIN; dacă era blocat, nu puteam face nimic, însă pe ecran a apărut aproape instantaneu o poză neclară a logoului Nike, probabil de pe unul dintre obiectele lui de încălţăminte sau îmbrăcăminte: pantofii sau căciula neagră, pe care o purta întotdeauna trasă până deasupra ochilor, chiar şi în casă sau pe timp de vară.

Am căutat repede în meniul care era aproximativ identic cu cel al propriului meu mobil, tot un Samsung, însă un model de-acum o jumătate de an, deja suficient cât să fie considerat o vechitură jalnică. Am apăsat pe Fişierele mele şi apoi pe Clipuri video. Mai repede decât m-aşteptam, am dat peste ce căutam.

Privind, am simţit cum mi se răceşte treptat capul. Era acel soi de răceală pe care-o simţi atunci când înghiţi o bucată prea mare de îngheţată ori sorbi prea lacom dintr-o băutură foarte rece.

Era o răceală care durea – dinspre interior.

M-am uitat încă o dată, iar apoi am continuat să mă uit: era mai mult, am văzut, dar cu cât era mai mult era greu de spus aşa, cu una, cu două.

— Tata?

Vocea lui Michel venea de jos, dar acum îl auzeam urcând scara. După ce am închis repede clapeta, am pus telefonul înapoi pe birou.

— Tata?

Era prea târziu s-o zbughesc în dormitorul nostru, să iau o cămaşă sau un sacou din şifonier şi să mă postez în faţa oglinzii; singura opţiune rămasă era să mă ivesc din camera lui Michel cât mai nepăsător şi credibil cu putinţă – ca şi cum aş fi căutat ceva.

Ca şi cum l-aş fi căutat chiar pe el.

— Tata.

Se oprise în capul scării şi se uita pe lângă mine, spre camera lui. Apoi s-a uitat la mine. Avea pe cap căciuliţa Nike, iar iPod-ul nano de culoare neagră i se bălăbănea agăţat de un şnur pe piept; pe după gât îi atârna lejer un set de căşti – n-aveai cum să nu recunoşti că nu-i păsa de statutul lui social; după doar câteva săptămâni, înlocuise dopurile albe de urechi cu nişte căşti normale, fiindcă sunetul era mai bun.

Toate familiile fericite seamănă între ele, mi-a trecut prin cap pentru prima oară în acea seară.

— Căutam..., am început eu. Mă întrebam unde eşti.

Când s-a născut, Michel fusese cât pe ce să moară. Mă gândeam încă adesea la trupuşorul vânăt şi zbârcit, culcat în incubator după cezariană: prezenţa lui nu era mai puţin decât un dar, şi asta însemna fericire.

— Am fost să-mi lipesc camera, a spus el. Asta voiam să te-ntreb. Ştii dacă mai avem pe undeva nişte ventile?

— Ventile, am repetat eu.

Sunt unul dintr-aceia care nu lipesc niciodată singuri o anvelopă, cărora nici măcar nu le trece prin cap să facă asta. Şi totuşi, împotriva oricărei evidenţe, fiul meu încă mai credea într-altă variantă a tatălui său, o variantă care ştia unde sunt ventilele.

— Ce făceai aici sus? a întrebat el deodată. Ai zis că mă căutai pe mine. De ce mă căutai?

M-am uitat la el, m-am uitat în ochii lui strălucitori sub căciula neagră, ochi sinceri care, aşa crezusem eu în sinea mea, reprezentau o parte deloc neimportantă a fericirii noastre.

— Aşa, am spus. Te căutam.

4

Bineînţeles că încă nu veniseră.

Fără să dezvălui prea multe despre loc, pot spune că restaurantul, aflat la marginea străzii, era ascuns vederii de un şir de copaci. Întârziaserăm o jumătate de oră şi, parcurgând cărarea acoperită cu pietriş, străjuită de-o parte şi de alta de torţe electrice, am discutat cu soţia mea despre posibilitatea ca, măcar o dată, nu soţii Lohman să fie cei care ajung ultimii, ci noi.

— Pariem? am întrebat.

— De ce să pariem? a răspuns Claire. Oricum n-au ajuns.

O fată într-un tricou negru şi un şorţ negru ce-i venea până la glezne ne-a luat hainele. O altă fată în aceeaşi ţinută neagră a început să studieze un registru cu rezervări, aflat pe un pupitru.

Vedeam că doar se preface că nu recunoaşte numele Lohman, şi pe deasupra o mai făcea şi fără prea mare pricepere.

— Domnul Lohman, aţi spus?

Ridicând dintr-o sprânceană, n-a făcut nici cel mai mic efort să-şi ascundă dezamăgirea că în faţa ei nu stătea Serge Lohman în carne şi oase, ci doi oameni ale căror chipuri ei nu-i spuneau absolut nimic.

Aş fi putut să o ajut spunându-i că Serge Lohman e pe drum, însă n-am făcut-o.

Pupitrul cu registrul de rezervări era luminat de sus de o lampă de citit subţire, arămise – Art Deco sau altceva ce tocmai era la modă sau tocmai se demodase. Părul fetei, care era la fel de negru ca tricoul şi şorţul de pe ea, era bine strâns la spate într-o coadă subţire de cal, parcă special aranjat astfel încât să se potrivească cu stilul restaurantului. Şi fata care ne luase hainele avea părul strâns într-o coadă de cal. Poate că asta era regula, mi-am zis, o regulă bazată pe raţiuni de igienă, aşa cum se întâmplă şi cu măştile chirurgicale într-o sală de operaţie; la urma urmei, acest restaurant îşi făcuse un titlu de glorie din faptul că servea produse „nestropite“ – carnea provenea, ce-i drept, de la animale, însă de la nişte animale care duseseră „o viaţă bună“.

Pe deasupra părului negru, bine strâns, am aruncat o privire spre restaurantul propriu-zis, în orice caz, spre primele două sau trei mese, care se vedeau de unde eram. În stânga uşii de la intrare era „bucătăria deschisă“. După toate aparenţele, chiar în acel moment se flamba ceva, acţiune însoţită de inevitabilul fum albastru şi de flăcările ţâşnind în sus.

Iarăşi n-aveam nici un chef; repulsia mea faţă de seara ce se întindea în faţa noastră devenise aproape fizică – o uşoară senzaţie de greaţă, palme transpirate şi un început de durere de cap în spatele ochiului stâng –, însă nu într-atât cât să mi se facă rău pe loc ori să-mi pierd cunoştinţa.

Încercam să-mi închipui cum ar reacţiona fetele în şorţuri negre faţă un client care s-ar prăbuşi la podea înainte de a trece de pupitru: ar încerca să mă dosească repede în garderobă sau, în orice caz, să mă ascundă cumva de ochii celorlalţi clienţi? Probabil că m-ar pune să stau pe un taburet în spatele pardesielor. Pe un ton politicos, dar ferm, ar întreba dacă pot să-mi cheme un taxi. Afară! Afară cu tipu’ ăsta! – ce minunat ar fi să-l las pe Serge să fiarbă în suc propriu, ce uşurare să pot să-mi umplu cu totul altfel seara.

M-am gândit la diversele posibilităţi. Puteam să ne întoarcem la cafenea şi să comandăm mâncare pentru oameni obişnuiţi, meniul zilei era cotlet de porc cu cartofi prăjiţi, după cum văzusem scris pe o tablă. „Cotlet de porc cu cartofi prăjiţi – 11.50 euro“ – probabil nici a zecea parte din ce-aveam s-aruncăm pe fereastră aici pentru fiecare dintre noi.

O altă posibilitate era să mergem direct acasă, făcând cel mult un ocol pe la videotecă pentru un DVD pe care să-l vedem apoi la televizorul din dormitor, culcaţi în patul nostru mare, dublu; un pahar de vin, nişte biscuiţi săraţi, câteva brânzeturi (încă un mic ocol pe la magazinul cu program de noapte), şi nu mai lipsea nimic pentru o seară perfectă.

Aveam să mă sacrific cu totul, mi-am promis în sinea mea, aveam s-o las pe Claire să aleagă filmul, chiar dacă asta însemna că garantat avea să fie o dramă de epocă. Ceva în genul Mândrie şi prejudecată, Cameră cu privelişte sau Crima din Orient Express. Da, aş putea să fac asta, îmi ziceam, mi s-ar putea face rău, şi-atunci am putea să mergem acasă. Dar în loc de asta, am spus:

— Serge Lohman, masa dinspre grădină.

Fata a ridicat ochii din registru şi m-a privit.

— Dar nu sunteţi Serge Lohman, a spus ea fără să clipească.

În clipa aceea, am blestemat totul: restaurantul, fetele în şorţuri negre, seara ratată înainte de a începe – dar mai cu seamă l-am blestemat pe Serge, cina asta pe care, la o adică, el insistase cel mai mult s-o luăm, o cină la care n-a fost în stare să dea dovadă de minima politeţe de a veni la timp. Aşa cum nicăieri nu venea la timp; şi în micile săli de adunare din provincie oamenii trebuia să-l aştepte mereu, Serge Lohman cel ocupat până peste cap pesemne că întârzia, întâlnirea de dinainte se întinsese ceva mai mult, acum probabil că era blocat undeva în trafic, nu conducea el, nu, condusul unei maşini era pierdere de vreme pentru cineva de valoarea lui, avea un şofer, astfel că el îşi putea folosi timpul preţios studiind documente importante.

— Ba da, am spus. Lohman e numele.

Am rămas cu ochii fixaţi asupra fetei, fată care de data asta clipise, şi am deschis gura să spun următoarea propoziţie. Venise clipa în care aveam să obţin victoria; însă era o victorie cu gust de înfrângere.

— Sunt fratele lui, am spus.

5

— Astăzi, aperitivul casei e o şampanie rozé.

Managerul – sau ospătarul-şef, şeful de sală, gazda, chelnerul-şef sau cum s-o fi chemând o asemenea persoană în astfel de restaurante – nu purta nici un şorţ negru, ci un costum din trei piese. Costumul era verde-deschis, cu dunguliţe subţiri, albastre, iar din buzunarul de la piept se ivea colţul unei batiste tot albastre.

Vorbea încet, prea încet, abia reuşind să se facă auzit în zumzetul de glasuri din sala de mese; era ceva ciudat cu acustica – de asta ne dăduserăm seama de îndată ce ne aşezaserăm la masa noastră (pe partea cu grădina! ghicisem bine), trebuia să vorbeşti mai tare decât e normal, altfel vorbele îşi luau zborul, ridicându-se spre tavanul de sticlă, şi el ceva mai înalt ca în alte restaurante. Absurd de înalt, s-ar putea spune, dacă n-ai şti că înălţimea tavanului ţinea întru totul de destinaţia anterioară a clădirii: fabrică de lapte, aveam impresia că citisem pe undeva, sau staţie de pompare.

Managerul ne arăta acum cu degetul mic ceva de pe masă. Lumânarea-pastilă, mi-am zis mai întâi – în loc de o lumânare sau de lumânări, pe toate mesele era câte o lumânare-pastilă – însă degetul mic arăta spre o farfurioară cu măsline pe care se vede treaba că managerul tocmai o pusese acolo. În orice caz, nu-mi aminteam s-o fi văzut atunci când trăsese scaunele în spate ca să ne aşezăm. Când pusese farfurioara pe masă? M-a cuprins un scurt, însă violent atac de panică. În ultima vreme mi se întâmpla frecvent să-mi dau seama că dispar brusc fragmente din întreg – frânturi de timp, clipe goale în care era evident că fusesem cu gândul în altă parte.

— Sunt măsline din Peloponez, stropite uşor cu ulei de măsline extra virgin, de primă presă, din Sardinia de Nord, şi drese cu rozmarin din...

În timp ce pronunţa cuvintele astea, managerul se aplecase mai mult spre masa noastră. Cu toate astea, abia dacă auzeam ce spune, ba chiar ultima parte a propoziţiei se pierduse complet, ceea ce făcea ca originea rozmarinului să rămână învăluită în mister pentru noi. În general, mă pot lipsi de astfel de informaţii; din partea mea, rozmarinul putea să fie din ţinutul Ruhrului sau din Ardeni, dar mi se părea că se exagera deja din cale-afară cu balivernele astea pentru o amărâtă de farfurioară cu măsline, iar eu n-aveam chef să-l las pe ins să-mi scape aşa de uşor după toate astea.

Apoi, mai era şi acel deget mic. De ce ar arăta cineva cu degetul mic? Aşa era de bonton? Se potrivea la costumul cu dunguliţe albastre, asortate cu batista azurie? Ori poate omul pur şi simplu avea ceva de ascuns? Căci, da, nu izbuteam să-i vedem celelalte degete; şi le ţinea îndoite, lipite de palmă, ascunse astfel privirii – poate erau acoperite de o dermatită fungică sau de simptomele unei boli intratabile.

— Drese? am întrebat.

— Da, drese cu rozmarin. Drese înseamnă că...

— Ştiu ce înseamnă drese, am spus eu pe un ton tăios şi poate şi un pic prea tare, căci la masa de lângă noi un bărbat şi o femeie şi-au întrerupt conversaţia preţ de o clipă şi s-au uitat în direcţia noastră – un bărbat cu o barbă mult prea mare, care îi acoperea aproape toată faţa, şi o femeie cam tânără pentru el, să tot fi avut puţin până în treizeci de ani; e la a doua lui căsătorie, mi-am zis, sau e un flirt de-o seară şi el încearcă s-o impresioneze aducând-o la un restaurant ca ăsta.

— Drese, am continuat eu, vorbind ceva mai încet. Ştiu că asta nu înseamnă că măslinele au fost „sulemenite“. Cu sensul de „machiate“ ori „fardate“.

Cu coada ochiului am văzut cum Claire îşi întorsese chipul şi se uita pe fereastră. Nu începuse bine; seara era deja compromisă, nu trebuia s-o compromit eu şi mai tare, nicidecum nu trebuia să-i fac una ca asta soţiei mele.

Dar atunci managerul a făcut un lucru pe care nu-l luasem în calcul: mă aşteptasem, mai mult sau mai puţin, să văd cum îi cade falca, cum începe să-i tremure mandibula şi poate să i se schimbe culoarea feţei, după care el să bâlbâie nişte scuze vagi, ceva ce-i fusese impus de superiorii lui când apăreau asemenea situaţii, un cod de conduită faţă de clienţi impertinenţi şi dificili, însă în loc de toate astea el a izbucnit în râs. Mai mult decât atât, era un râs adevărat, nu fals sau de politeţe.

— Nu vă supăraţi, a spus el, ducându-şi mâna la gură.

Îşi ţinea degetele strânse în palmă, la fel ca mai înainte, când ne arătase măslinele. Doar degetul mic rămăsese ieşit în afară.