© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3356-2

ISBN PDF: 978-973-46-3357-9

ISBN print: 978-973-46-3407-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

O. NIMIGEAN (n. 19 iulie 1962, Năsăud) a publicat poezie (Scrieri alese, 1992; Week-end printre mutanţi, 1993; Adio, adio, dragi poezii, 1999; Planeta zero, 2001; Nicolina Blues, 2007 – premiile revistelor Observator Cultural, Transilvania şi Mişcarea literară, nominalizare la Premiul revistei Cuvîntul şi Premiul Uniunii Scriitorilor din România), proză (Mortido, ed. I, 2003, Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi; Rădăcina de bucsau, 2010, Premiul USR Sibiu, premiile revistelor Observator Cultural şi Transilvania, Premiul Naţional pentru Roman), critică şi publicistică (Inerţii de tranziţie, altruisme & bahluviuni literare, feat. Flori Stănescu, 2006). Este coautor la Cartea roz a comunismului (2004) şi Dicţionarul limbajului poetic eminescian (2005). A fost selectat în antologiile Grenzverkehr. Literarische Streifzüge zwischen Ost und West (2006), O panoramă critică a poeziei româneşti din secolul al XX-lea (2007), New European Poets (2008).

În roman au fost inserate fragmente din texte ştiinţifice, filozofice, literare ş.a. Îi este lăsată cititorului plăcerea de a le descoperi.

Lui Iulian Doroftei

„De după colţul ultim, din oraş,

Priveşte: vine vînăt ucigaş…“

Dimov

Capitolul I

S-a ieftinit benzina, Freddy!

„— Dară unde fuseşi, prietene?

— Mă dusei de-mi cumpărai un cuţitaş, răspunse el.

— Ce să faci cu el?

— Îmi trebuie.“

(Petre Ispirescu – Ciobănaşul cel isteţ sau ţurloaiele blendei)

Pe ecranul televizorului apare figura bonomă a domnului Vigil Mălureanu.

Sînt, ca întotdeauna, în spatele lui Fra şi, ca întotdeauna, mă ridic pe vîrfuri şi încerc să-i privesc peste umăr. Să privesc, cum s-ar spune, în hîrtiile lui.

Celălalt opreşte sonorul şi se uită la V.M. cum închide şi deschide gura, ca un peşte care se sufocă. Zîmbeşte. Îşi toarnă, atent, un pahar de Metaxa şi închină, făcînd cu ochiul, spre domnul de pe ecran.

Zece fără două minute. Fra îşi potriveşte ceasul după uriaşa pendulă din colţul încăperii. Eu îmi potrivesc ceasul după ceasul lui Fra.

Imaginea începe să joace. Se dă peste cap. V.M. atîrnă cu capul în jos. Se lungeşte şi se comprimă. Schimbă feţe-feţe: e cînd verde, cînd roşu, cînd albastru, cînd galben, cînd mov. Şi iar roşu. Şi iar galben. Şi iar albastru. Apoi: nasul – roşu, ochii – galbeni, buzele – albastre. Imaginea înţepeneşte întoarsă.

Celălalt se ridică de la masă şi stinge aparatul.

Afară, sub geam, pîlpîie firmele de la Melody S.R.L. şi Trocadero S.A., iar metropola, în depărtare – aşa cum Fra crede că şi-o închipuie celălalt şi cum, desigur, avea să o găsească peste ani –, se ridică, policromă şi electrizată, precum o auroră boreală. Aici, în schimb, se aude acum vocalistul de la Melody S.R.L., plîngăreţ, opintit, ţigănindu-se laolaltă cu muşteriii: „Ce-nu-şă-rea-sooo!“. Chiar sub balcon cineva înjură de mamă şi de Dumnezeu, iar altcineva îi răspunde, binedispus, răcnind, în contratimp, „Perestroika! Perestroikaaa!“. Şi, dintr-odată, lîngă noi – tresar fără voie –, „Cu-cu!“, „Cu-cu!“, „Cu-cu!“. Orele zece.

Celălalt se trînteşte în fotoliu, îşi freacă, reflex – aşa cum mi se întîmplă şi mie atunci cînd pun cine ştie ce coţcărie la cale –, palmele mari, dar suple, aproape feminine, şi scoate de la piept lista. O parcurge amuzat, bifează cîteva nume, le taie pe unele, adaugă altele, desenează, în dreptul fiecăruia, cîte o cruciuliţă. Din cruciuliţe face floricele. Personal, ştiam că lucrul îi luase cîteva săptămîni şi mă deruta, oarecum, nonşalanţa-i. Fra, în schimb – mi-am dat seama după aceea –, nu se îndoise nici o clipă că ar fi putut începe oricînd şi oricum – ceea ce s-a şi întîmplat, de altfel. Se folosise de dosarele din fostul său birou, urmări noile reţele, îşi activă legăturile vechi, va intra el însuşi în operaţiune, ca într-o joacă – a lui sau a noastră? Fra va fi înţeles cît de puţin contau lucrurile acestea. Însemnătatea lor era decorativă. Dacă am putea – doar atît – să dereglăm, pe neobservate, jocul, să-l transformăm în altceva, dar… Să-ţi spun? Probabil n-am reuşit decît să-l locuim în miezul lui gol, din care gratuitatea, în ciuda sîngelui, în ciuda ţipetelor, în ciuda durerii şi a morţii, apare drept o evidenţă incontestabilă. Atît. Sau nici atît. Ori chiar mai rău.

Celălalt deschide uşa de la dormitor. Ella a adormit. Justine, cărţulia Marchizului de Sade – lui Fra nu-i place Sade, nu-i mai place nimic în ultimul timp –, căzuse pe covor. Se apleacă, o ridică, o răsfoieşte. Pune volumaşul pe noptieră, alături de Crimele familiei Borgia.

Ella se răsuceşte, îşi dezveleşte, prin somn, fesele zvelte şi oftează. Ridică, buimăcită, un picior, încercînd să agaţe plapuma care alunecă, priveşte, între vis şi trezie, şopteşte ceva neînţeles şi adoarme la loc. Sexul trandafiriu palpită în ritmul respiraţiei. I-l sărută cu delicateţe, o mîngîiem, într-o singură mişcare, de jos pînă sus, pe tîmplă, apoi trage plapuma peste ea, încet, să nu o tulbure.

Intră în atelier. Prin uşa deschisă umbra i se proiectează, uriaşă, pe perete. E celălalt sau Fra? Degetele se lungesc şi se mişcă asemenea picioarelor de păianjen. Fra e aici. Îmi trec mîinile prin aburul său rece. Chipul i se tulbură şi se destramă. Bărbia i s-a ascuţit ca o ţepuşă. Aplecat deasupra unor recipiente stranii, gesturile lui, supradimensionate pe ecranul de la capul femeii, devin înfricoşătoare. Ella ţipă prin somn. Celălalt se apropie, pe vîrfuri, cu o batistă în mîinile întinse. Păşeşte furişat, precaut, cu privirile scînteietoare. Caninii albi se dezvelesc, tăcut, într-un rînjet. Un fir de salivă i se prelinge din colţul drept al gurii. Apasă batista pe faţa femeii. „Dormi, hai, dormi“, şopteşte (Fra? Celălalt? Celălalt.), „nu-ţi fie frică“. Se întoarce în atelier şi îşi aranjează ţinuta.

— Măi, tati!…

Cu ochii umflaţi, Laurenţiu îl urmăreşte din pătuţ nehotărît. Să scîncească? Să nu scîncească?

— Ţe-i, puiule, te-ai tlezit? Vlei să faţi pipi?

— Vleau căcuţa, morocăne îmbufnat de somn Laurenţiu.

Îl dăm jos şi-l punem pe oliţă.

— Hai, fă repede!

— Măi, tati, vlea si el, Laulenţiu, o poveste…

Zece şi douăzeci de minute.

— Si cam ţe poveste-ai vlea?

Puştiul blond, numai zulufi, se aşezase temeinic, cu faţa în mîini şi coatele pe genunchi.

— Păi, aţeea cu mamuţoiul cale a omolît-o pe fată.

— Păăăi, se ziţe că a fost odată un mamuţoi ulît, ulîît, ulîîît… si o fată flumoasă, flumoasăă, flumoasăăă…

— Si?

— Si… întl-o bună zi, mamuţoiul ulît, ulîît, ulîîît a omolît-o pe fata flumoasă, flumoasăă, flumoasăăă…

— A omolît-o?

— Te cled si eu. A omolît-o…

— Si?!…

— Păăi, si-am încălecat pe-o sa si… ga-ta!

— Da’ de ţe a omolît-o?!

— Da’ de unde vlei să stiu eu? A omolît-o si gata!!!

— Si i-a culs sîndze?

— Ţine să mai stie? Nu stie nimenea. Si dacă stie, nu spune.

— Da’ de ţe nu spune?

— Iac-asa. Ca să nu-i facă hîlsti!

— Daaaaa?…

— Da.

— Si ţe-a făcut cu fata flumoasă, flumoasăă, flumoasăăă?

— A chemat un căţelus mic, miic, miiic…

— Si?

— Si-a păpat-o uite-asa: haaap, haap, hap! Si s-a telminat! Ai făcut?

— Îhî!

— Întoalţe-te si sus poponeaţa!

Îl ştergem bine şi-l batem uşor peste funduleţ.

— Hai, pînă duc eu spulcăţiunile la veţeu, ţup în pătuţ!

Golim oliţa şi ne întoarcem.

— Dă năsucul să ţi-l pup!

Laurenţiu se ridică la marginea pătuţului şi-şi întinde năsucul. Se aude un ţocăit dulce. Iar nouă ni se pare că se mai aud încă două.

— Si-acum, suflă aiţi, în batistuţă!

Laurenţiu îşi vîră obrajii bucălaţi în batistă, suflă, inspiră şi se moleşeşte.

— Măi, tati… Hai, măi, că n-a omolît-o…

Pe urmă îi alunecă în braţe. Îl sărutăm pe frunte şi-l aşezăm în aşternut, îi tragem pătura pînă sub bărbie şi stingem veioza.

„Cu-cu!“ Zece şi jumătate.

Celălalt apasă butoanele cu o dexteritate de dactilografă. Uşiţele metalice se deschid silenţios. În lumina difuză, materialele par înconjurate de nimburi scămoase, aducînd cu nişte omizi.

Îşi încheie, pe stînga, brăţara cu fiole.

Plasează Dag-Styl-ul subţire în buzunarul din interior, lîngă creionul chimic.

Cîntăreşte în palmă amortizorul şi-l ataşează profesionalului său „Beretta 92“.

Îşi prinde la piept pumnalul solid, un MK3VSM8A1.

Benzile adezive.

Baltagul cu tăiş vidia.

Destabilizatorul genetic.

Pompa de bacterii.

Verifică generatorul de izotopi radioactivi.

Îşi joacă degetele pe claviatura telecomandei.

Montează buteliile ignifuge.

Încearcă, pe pumn, două sau trei boxuri.

Cîteva nimicuri: poazoanele „Tabacco“, „Scrisorile de la Moş Aghiuţă“, doza „Kiwi“, cu efect paralizant instantaneu.

Şi, bineînţeles, neglijent rezemată în colţul seifului, umbrela specială pe care i-o lăsase Stoicev, în schimbul unui serviciu de ceşti cu circuite integrate. Nevinovate servicii schimbate între colegi care se preţuiesc şi luptaseră, orice s-ar spune, pentru o cauză comună. Indiferent ce nume i-au dat sau îi vor da unii ori alţii. Sau care li se va fi părut lor comună? E întrebarea mea – una din ele, cea mai neînsemnată, de mai tîrziu, din timpul muţeniei lui Fra. După moartea lui Fra nu-mi mai rămăsese nici o întrebare. Apoi m-am îndrăgostit de tine.

Materialele sînt la locul lor. Celălalt (sau Fra? Celălalt) se priveşte în oglindă. Unsprezece fără douăzeci şi cinci. Se salută cu două degete, făcînd o grimasă prezidenţială. Îşi presară în palma stîngă praful de katalgonconină. Prizează de trei ori, inspirînd adînc. Îşi întinde amîndouă mîinile, de-a dreptul prin noi, cu degetele răsfirate. Nu se clinteşte nici un muşchi. Nu se simte nici cel mai mic tremur. Îşi prinde centura. Atîrnă hamul pistolului. Îşi îmbracă pardesiul, pipăind, pentru ultima dată, buzunarele. Trasează, băţos, cu umbrela, arabescuri de tambur major. Îşi lipeşte mustăcioara. Musca. Se boldeşte. Se sfieşte ca Charlot. Dezlipeşte mustăcioara şi o lipeşte sub nasul lui din oglindă. Aprinde bricheta, desface lista şi îi dă foc. Îi vedem, în oglindă, faţa rîzăreaţă printre flăcări. Limba lui roşie pîlpîie în pară. Ţine lista pînă cînd flama îi atinge degetele. Şi le desface, petale ale unui lotus de purpură. Îşi apropie de ochi mîna arzîndă. Privesc amîndoi în miezul flăcării. Eu mă tem să mă uit.

Unsprezece fără douăzeci.

Jos, lîngă intrare, horcăie unul cu tărtăcuţa în vomismente. Ridică o faţă verde. Celălalt îi trage, din mers, un bocanc în bot şi-şi vede liniştit de drum. Se aud un „Hîc!“ şi o bufnitură. Un tînăr înalt se opreşte brusc, traversează în fugă strada şi intră în barul Melody S.R.L. Răzbate, prin uşă, un damf muzical. Guristul, încercînd să-l imite pe Cotabiţă, cîntă pe nas Noapte albastră.

Lîngă hotelul „Victoria“ aşteaptă, cu luminile stinse, trei taxi-parti-uri. Urcă în primul.

— Moliftei, pe colţ, la „Cassandra“.

Maşina demarează.

Miroase a parfum arăbesc. Pe bord, sub o luminiţă smărăgdie, o damă albă, cu un şarpe gros ieşindu-i printre pulpe, clipeşte la curbe cînd dintr-un ochi, cînd din celălalt. Taximetristul conduce cu stînga. În dreapta ţine un aparat electric de ras, pe care şi-l trece peste faţă.

— Îmi creşte barba ceva de speriat după revoluţie, încearcă el să se justifice. Aşa mi s-a-ntîmplat şi-n patruşpatru.

Radioul, surdinizat, anunţă poezii interzise de cenzura comunistă. Marin Sorescu. Şoferul, cu o vioiciune de nebănuit, schimbă postul, luînd o clipă mîna de pe volan. Cotabiţă, el însuşi, cîntă, pe nas, Noapte albastră. Şoferul măreşte volumul, ridicînd, din nou, mîna de pe volan. Din colţurile bărbiei sale pătrate cad, simultan, două bobiţe de sudoare şi se scurg, simetric, pe sfîrcurile damei, buburoşindu-i-le. Le şterge, neglijent, cu podul palmei.

— La dreapta! îi indică sec.

— Normal că la dreapta – vine răspunsul mormăit, în timp ce tocmai îşi lungea gîtul pentru a se rade mai uşor. Masoneria jidovească a scumpit benzina. A scumpit tot! Din cauza lor au intrat americanii în Golf, dar s-a zis! Iese un hai în ţara asta!… Să fii numai atent! Dar nu-mi pasă!… Eu, domne, numai benzina mă interesează la ora asta, ’tu-i jormania mă-sii! Dacă am benzină, n-au decît să se bată ca chiorii!… Da’ am?… Asta-i!… Masoneria jidovească n-are interes cu taxi-parti-urile, zelea mamii lor! Băi, ce-mi mai creşte!…

Piaţeta Martirilor rămăsese în urmă. Intraserăm deja într-un cartier mai întunecos. „Mahalaua verticală…“, bîiguie Fra, lîngă mine, adîncit în gînduri. Sau dormitînd. Blocuri-chibrit. Frînghii de rufe la geamuri. Cutii de tablă pentru alimente. Pungi atîrnate.

— Acu-i vremea de dat la cap, tu-i gloştiorul cui le-a bulbucat felinarele! La cîrlig! La cîrlig!

Pe colţ, vitrina „Cassandrei“. Afară, la mesele de tablă, două grupuri de ţigani, cu halbe de bere în mîini, gesticulează şi răcnesc unii la alţii. Urlă sau, poate, cîntă. Din umbră, atinse de lună, strălucesc, umede, feţe negre. O ţigancă bătrînă îşi joacă salba de argint pe piept, apoi se întoarce spre noi cu spatele şi se bate peste buci. Alte trei, mai tinere, îşi saltă ţîţele, iar una îşi smulge puradelul de la sîn şi-l aruncă după maşină. Un fel de bulibaşă, gras, cu trei guşi, îi zvîrle pirandei halba în plină figură. Un tînăr se repede la el cu şişul în mînă. Trecem, lăsîndu-i grămadă.

— Ăştia-i stăpîni în Ţara Românească, borîtaniile! Şi masoneria jidovească care-i susţine! Al dracu’-mi mai creşte, nici în patruşpatru n-am păţit aşa ceva!…

— Opreşte aici! Cît face?

Maşina frînează brusc. Dama clipeşte nedumerită.

— Ascultă ce spun, vin vremuri de cîrlig, ’tu-i pipoşca Mălcii! O mie cinci sute, mormăie cu aparatul sub nas.

Fra mă aşteaptă pe trotuar. Celălalt caută în buzunarele pardesiului. Le întoarce pe dos. Trece la buzunarele de la pantaloni. Sus, în buzunarul hainei. Descheie nasturii. Pipăie într-un buzunar interior.

— O mie cinci sute?

Taximetristul se răsuceşte spre el. Un zgomot surd. Scapă aparatul de ras din mînă. Îşi apasă pieptul. Încearcă să articuleze. Se îneacă. Bufneşte, ţeapăn, rostogolindu-se de pe banchetă. Dama închide şi deschide ochii languros.

— Gata, s-a ieftinit benzina, Freddy!

Opreşte aparatul de ras. Îl aburcă pe şofer pe banchetă, stinge lumina şi trînteşte portiera.

Pe bordura străzii, peste drum, o fată cu păr blond, lung, se întinde sub mîngîierile tandre ale alteia, cu pălărioară galbenă. Un mic luminiş. Nu a observat nici una nimic.

Unsprezece fără zece va arăta ceasul lui Fra. Vom fi aţipit în picioare?