© 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5288-4

ISBN PDF: 978-973-46-5289-1

ISBN print: 978-973-46-5209-9

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru” din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003, 2012), Prin perdea (2009, 2012), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010, 2012), Viaţa nu-i croită după calapod (2011), Cuvinte încrucişate (2012), Supuse sau rebele. Două versiuni ale feminităţii (2013), Legături de sînge. Povestea Ioanei (2013) şi Soacre şi nurori. La cine este cheia? (2014).

Prolog

Este aproape miezul nopţii. Afară ninge viscolit. În redacţie, Adina şi Rodica se agită şi răspund la telefoane. Discuţii. Se râde şi se bea Coca-Cola. În drumul spre machiaj, de pe culoar poţi vedea Piaţa Victoriei, luminată straniu, pustie. Lumina, roşiatică şi anemică, dă un aspect ireal spaţiului pieţei. În studio este, ca de obicei, multă mişcare. Cineva întreabă: „Oare cine-o da astăzi telefon?“. Altcineva răspunde: „Unul care n-are somn!“. Aşa se întâmplă la începutul emisiunii „Linia fierbinte“. S-a construit un ritual. Un început naşte un ritual.

Într-o zi de iarnă a anului 1995, am primit un telefon de la colegul meu Andrei Popescu, care mă întreba dacă n-aş vrea să vin la emisiunea „Linia fierbinte“ de la Tele 7 abc. Nu ştiam nimic despre această emisiune, aşa că el mi-a relatat câte ceva despre felul în care ea se realizează, cum a pornit şi ce trebuia să faci. Două lucruri am reţinut: că este programată la 12 noaptea şi că trebuie să gândeşti rapid un răspuns – cel al psihologului – la o situaţie de viaţă pe care cel care telefonează încearcă să o prezinte. Spun încearcă pentru că, mi s-a atras atenţia, nu totdeauna mesajul lui este foarte clar exprimat. În fond, părea explicabil. O problemă de viaţă este o problemă pe care cu greu o discuţi „la rece“ atunci când este a ta. La acea vreme, unii oameni cunoşteau Midnight Caller, un serial ce avea ca erou principal un realizator de hotline care conversa la radio, pe marginea unui caz, a unei situaţii, fie cu cei implicaţi, fie cu apropiaţii lor, fie cu străini care participau la întâmplarea cu pricina. Văzusem şi eu câteva episoade, aşa că ştiam în general ce ar trebui să faci într-un asemenea rol. Existau însă şi două mari deosebiri faţă de serialul american. Prima se referea la faptul că la „Linia fierbinte“ nu erai singur, emisiunea fiind de tip tandem: un moderator şi un psiholog. Mai mult, cei doi nu formau singura verigă a emisiunii. Pe lângă ei se mai aflau şi alte lumi: cei din studio, cei din redacţie, cei care telefonau, evident, fiecare pe rând, şi, în sfârşit, masa relativ anonimă a celor care urmăreau emisiunea şi care dădeau măsura audienţei sale. De la prima emisiune mi-am dat seama că fiecare intra în acest joc, care dura o oră, cu propriile sale aşteptări şi că, atunci când vorbeai, te gândeai nu numai la cei care telefonau, ci şi la cei care urmau să-ţi amendeze răspunsul şi la felul în care se împleteau replicile. Am constatat de aceea cu surpriză că, la fel ca şi Livia Pop, eram interpelată pe stradă cu întrebarea: „Dumneavoastră sunteţi doamna de la miezul nopţii?“. O întrebare frumoasă, ca un titlu de roman poliţist.

Mai era şi o altă deosebire, născută din asimetria propusă de emisiune: cel care telefona, emiţătorul, era o voce, pe când cei din studio erau voci şi chipuri. Cu alte cuvinte, el/ea vedea şi asculta, în timp ce moderatorul şi psihologul auzeau doar o voce căreia încercau să-i aproximeze o figură, un chip, ghidaţi fiind pentru început doar de vârstă şi de nume, apoi, treptat, de orice indiciu provenind chiar din povestire. Cel de pe ecran rămânea astfel un personaj abstract, definit mai mult prin calitatea lui profesională decât prin cea umană. Uneori însă, în mod inerent, el stabilea, chiar fără intenţie, similarităţi între problemele emiţătorilor şi, chiar mai mult, între acestea şi cele personale. Pentru că problema altuia are uneori capacitatea de a evoca ceva celui care ascultă, indiferent dacă este moderator, psiholog sau public ascultător.

Comunicarea rămâne deci asimetrică. Pe de o parte, telespectatorul emiţător se menţine în umbră, avansând în discuţie doar problema sa. Aproximarea de care aminteam este rezultatul unei tendinţe naturale a celui care ascultă. Ea cuprinde şi încercarea de a-l fixa pe cel care vorbeşte într-un context: oare de unde telefonează? Din camera de zi sau din dormitor? Unde o avea telefonul? Poate mănâncă alune sau bea cafea ca să stea treaz. E oare singur?

Hotline-urile radio şi TV reprezintă după 1990 un nou tip de comunicare. Oamenii au început să dea din ce în ce mai mult telefoane pentru a se informa şi, mai precis, pentru a afla părerea altcuiva despre propria lor problemă.

În aceste situaţii, elementele care definesc procesul de comunicare îşi pierd fireasca lor delimitare strictă. Schema clasică a comunicării – emiţător, canal, receptor – nu mai este valabilă, ea pierzându-şi acurateţea ca urmare a lipsei acestei delimitări despre care vorbeam. Emiţătorul, adică spectatorul care dă telefon, devine, în acelaşi timp, şi adevăratul receptor al propriului său mesaj. Moderatorul de radio sau TV şi psihologul nu sunt decât pseudoreceptori, oglinzi ce redau emiţătorului problema pusă sub un unghi nou, într-o nouă perspectivă, mai completă sau mai nuanţată. Problema este deci re-dată.

Am participat la aceste emisiuni până la sfârşitul lunii martie 1996, cu o pauză de două luni. Emisiunea cu numărul 100 s-a realizat cu o parte dintre cei care au telefonat de-a lungul emisiunilor şi a reunit cele patru persoane alcătuind tandemurile care se schimbau în cursul săptămânii, de la o noapte la alta.

Discuţii despre aceste emisiuni au fost multe. Părerile se pot plasa pe un continuum, începând cu „oribil“ şi terminând cu „minunat“. Oamenii de pe stradă şi cei care telefonau se plasau mai degrabă în categoria de mijloc, criticându-ne mai puţin pe noi şi mai mult pe cei care telefonau. Colegii de breaslă şi cei din lumea intelectuală înclinau mai mult spre uimire şi dezacord, ca şi cum a coborî în viaţă este, în sine, un lucru înjositor. Situaţiile prezentate în emisiuni erau de multe ori cumplite: relaţii incredibil de deteriorate între părinţi şi copii, scandaluri şi violenţă, disperare şi suicid, dar şi alcoolism, incest, adulter etc. Părea că viaţa are mai adesea umbră decât soare. Cineva chiar m-a întrebat pe un ton vag surprins şi dezaprobator, lăsându-mă să înţeleg că în spatele vorbelor sale se aflau şi alţii, eu fiind astfel datoare să mă explic unui grup întreg: „Ce ţi-a venit să mergi la televizor?“.

Desigur, ar fi multe de spus despre relaţiile dintre intelectual şi societate şi, cu atât mai mult, atunci când este vorba despre psiholog, al cărui domeniu are o dimensiune aplicativă deloc neglijabilă.

Înainte de 1990, o strategie de a evita viaţa, de a sta pe margini, era migrarea către zone ale cunoaşterii cât mai puţin posibil de atins de către politic. După această dată, cei care lucrau în ştiinţele sociale puteau în sfârşit să facă ceva, având în vedere că aveau posibilitatea să se aplece asupra realităţilor sociale fără a fi necesar să cosmetizeze rezultatele cercetărilor, anchetelor sau sondajelor.

Puteai chiar să construieşti chestionare cu întrebări referitoare la atributele negative ale românilor, lucru interzis înainte de 1990, când excepţionalismul naţional era monedă curentă. Acest lucru era posibil chiar dacă mai existau şi există specialişti care lasă să se înţeleagă că o atare întreprindere este o dovadă de nepatriotism şi un semn al lipsei de interes faţă de popor.

În acest context, este cert că a realiza asemenea emisiuni, a te amesteca în viaţă este ceva vulgar, care pune la îndoială subţirimea intelectuală a celui care o face. Lucruri de genul acesta pot face jurnaliştii – că tot provin din ingineri, în mare parte –, dar nu cercetătorii. Dialogul cu profanii trebuie evitat, pentru că gândirea psihologică, nefiind cultivată, obligă specialistul la coborâre, el neavând altfel cum să stabilească cu celălalt o comunicare la nivel acceptabil. Sigur că în toate acestea este ceva adevărat. La noi nu s-au educat nici spiritul civic şi nici analiza de sine. Oamenii sunt inculţi şi plini de prejudecăţi şi nu merită să te cobori la nivelul lor, spun unii. Ba mai mult, emisiunile în care aceşti oameni vorbesc nu fac decât să pună în evidenţă precaritatea mentalului colectiv şi să te deprime mai mult decât vorbele lui Silviu Brucan care au tulburat naţiunea noastră la un moment dat. Cineva a trimis o scrisoare la redacţia „Liniei fierbinţi“ pronunţându-se în acest sens cu cuvinte puţin măgulitoare la adresa societăţii noastre:

„Emisiunea «Mitică» plus alte interviuri pe stradă ne arată lipsa de cultură a românilor… Dumneavoastră cu emisiunea «Linia fierbinte» ne prezentaţi – în general – femeia română care se recomandă singură aşa cum este ea: incultă, necivilizată, imorală, amorală, fără bun-simţ, primitivă“.

Din păcate, puţini sunt cei de formaţie socio-umanistă care ştiu că în psihologia actuală valoarea de adevăr a celor cercetate este dată de apropierea de viaţă. Cercetările asupra psihologiei bunului-simţ şi a psihologiei profane – a „omului de pe stradă“ – ne aduc date despre ceea ce se întâmplă în mintea omului obişnuit; doar cunoscând aceste lucruri putem înţelege ce anume se întâmplă în societate. Datoria psihologilor este deci mai degrabă să cunoască omul în contextul vieţii ca atare, şi nu să-l aducă în laborator, plasându-l într-o situaţie artificială. Realităţile psihologice sunt psihologice şi de aceea psihologul trebuie în acelaşi timp să se apropie şi să ia distanţă faţă de oameni. A coborî pe stradă nu înseamnă neprofesionalism, ci respect pentru viaţă aşa cum se manifestă ea, iar problemele oamenilor nu se găsesc în laborator, ci chiar pe stradă sau în orice altă parte. Oare cum şi-ar fi făcut cercetările Erving Goffman dacă nu s-ar fi dus într-un ospiciu? Şi-ar fi programat subiecţii la laborator? Şi, în sfârşit, cum şi-ar fi scris cartea Aziluri, care a sensibilizat comunitatea ştiinţifică, atrăgând atenţia asupra realităţilor cotidiene, dacă n-ar fi coborât în aceste realităţi şi nu s-ar fi integrat în acest cotidian?

Dialogurile TV cu oamenii simpli nu sunt decât germenii viitoarelor cabinete în care ei vor merge să găsească soluţii pentru ameliorarea condiţiei lor existenţiale, pentru a se apropia de ceea ce numim „starea de bine“, evident, cu datele pe care le au.

În această perspectivă, scopul emisiunilor la care am participat nu era neapărat de a soluţiona practic problemele, ci de a oferi telespectatorilor posibilitatea de a fi ascultaţi, de a găsi ei înşişi argumente care să le confirme sau să le infirme propriile frământări şi puncte de vedere, deci de a le întări deciziile în marginea formării lor. În fond, a fi un bun ascultător este ceva foarte dificil. Dar a fi un bun ascultător are în acelaşi timp o valoare psihologică indiscutabilă. Mai ales atunci când, aşa cum scria la redacţie un telespectator, „există persoane care nu au ajuns la deplină maturitate şi care încă nu deţin un abecedar al psihologiei individuale“. Nu se poate şti câţi oameni ajung la deplină maturitate, dar în ceea ce priveşte cunoaşterea psihologică se poate spune cu certitudine că ea este limitată. Nu numai tinerii se află în această situaţie, pentru că, dacă ne amintim bine, psihologia ca disciplină, profesie sau chiar preocupare a fost îndelung marginalizată şi, chiar mai mult, a fost o bună perioadă exclusă din câmpul cunoaşterii. A existat oare până în 1990 vreun proiect educaţional oficial şi sistematic urmărit, care să facă o analiză critică a esenţei structurilor dominante ce definesc criteriile tradiţionale ale normalităţii?

În scrisoarea mai sus amintită, autoarea ne-a recomandat să nu uităm că emisiunea trebuie să aibă o valoare educativă. În ce ar consta această misiune? Tot ea ne spunea: „…discutaţi cu ascultătorii de aşa manieră încât să-i faceţi să se jeneze de propriile lor întrebări, de fapte, gânduri ori lipsa de cultură“. Mărturisesc că nu am făcut acest lucru cu bună ştiinţă. Personal, am dorit ca fiecare din cei care telefonau să realizeze cât de greu este să-ţi identifici cauzele nefericirii şi, mai ales, cât de greu este să le formulezi clar şi precis şi să le comunici altcuiva, indiferent cine este acesta. Am dorit deci ca exerciţiul rigorii să dea măsura nevoii de claritate interioară. Nu am cerut ca ei să se cenzureze şi am lăsat să funcţioneze acea dezirabilitate socială după care nimeni nu doreşte în mod intenţionat să se facă de râs sau să producă o impresie proastă. Ea, desigur, alterează autoprezentarea, dar este o constantă a normalităţii.

În această carte voi încerca să prezint lumea celor de la „Linia fierbinte“, care mi-a devenit în timp o lume „palpabilă“, chiar dacă ea nu face decât să aproximeze o parte a societăţii – mai ales bucureştene –, fără a dispune de sondaje şi anchete efectuate aşa cum o presupun cercetările numite obiective. Totuşi, am încercat să mă sprijin pe ceea ce apare în mass-media, în special în ziarele de mare tiraj. Ca atare, m-am instalat în propria mea subiectivitate pentru a comunica mai degrabă o impresie decât o certitudine. Spun asta, bineînţeles, din prudenţă. De asemenea, mă simt obligată să adaug faptul că interesul faţă de această emisiune a fost stârnit şi de două afirmaţii ale lui Szilágyi Sándor, din textul său „Mozaic bucureştean“, apărut în 1994 în limba română. Prima spune că: „Norodul bucureştean este abandonat de toată lumea, lăsat fără milă la voia soartei, într-o cumplită singurătate“. Cea de-a doua, o variantă a primei afirmaţii, sună astfel: „Tot Bucureştiul este o mare defulare, cred că nici de psihoterapeuţi nu e atâta nevoie aici ca în alte oraşe mari. Şi poate şi cazurile de nevroză sunt mai puţine decât în altă parte“. Nu numai cele spuse mi-au trezit interesul, ci şi faptul că rândurile sunt scrise de cineva care nu este bucureştean şi care, doar în trecere, a vieţuit o vreme în Bucureşti.

Partea a doua a cărţii se referă la povestiri de viaţă ale câtorva femei şi ale unui bărbat care trăiesc la ţară. Întrebarea pe care mi-am pus-o atunci când am început să înregistrez aceste povestiri a fost următoarea: oare oamenii care trăiesc la ţară nu au elemente comune de destin cu cei de la oraş? Satul în care trăiesc aceştia se numeşte Surani şi se află la aproximativ 40 de kilometri de Ploieşti. Este un sat obişnuit cu oameni obişnuiţi, în mijlocul satului curge un râuleţ, în unele locuri murdărit de oameni, pe şosea se plimbă nestingherite gâşte şi, mai ales, curci. Curca este emblema satului. Oamenii acordă curcilor foarte multă atenţie şi le cresc cu multă grijă, pentru că ele – se zice acolo – sunt pretenţioase. Curcile mănâncă mălai amestecat cu urzici tocate. Aproape orice gospodărie are curci pe care le taie de sărbători. Chiar dacă povestirile prezentate se referă, cu o excepţie, la femei, ele includ fragmente din destinele celor apropiaţi, prezenţi în viaţa lor, care sunt atât femei, cât şi bărbaţi şi copii. Cum satul nu este departe de Ploieşti, oamenii nu sunt chiar ţărani. Şi, în fond, se poate spune astăzi cine sunt ţăranii? La Surani am locuit graţie cuiva care are o casă de vacanţă într-un loc izolat printr-o curte, ce nu dădea la strada principală, şi în acelaşi timp înconjurat de vecini. Casa este veche, păstrând arhitectura tradiţională a caselor ţărăneşti aşezate între dealuri. Locuitorii satului au început să lucreze la sonde la începutul acestui secol şi continuă s-o facă şi astăzi. Sigur, locurile de muncă s-au împuţinat din cauza tranziţiei. Pe timpuri, bărbaţii plecau la sonde şi locuiau în barăci. Treptat, durata absenţei lor de acasă s-a micşorat în special datorită dezvoltării transportului colectiv. În plus, a apărut Rata pentru toţi localnicii. Nu se poate spune ceva precis despre statutul surănenilor. Nu se poate spune că sunt ţărani, dar nici că sunt orăşeni. După haine, sigur că sunt orăşeni. Bărbaţii sunt mai degrabă orăşeni decât femeile, pentru că, circulând mai mult, au văzut mai multe. Femeile se ocupă de casă, de animale, de gospodărie, de copii şi mai lucrează şi la câmp. Primul televizor a apărut în sat în 1977, deci acum aproape 40 de ani. Mulţi locuitori au trecut astfel la informaţia audiovizuală, sărind peste lecturi. Ei au copii şi rude apropiate la oraş, mai ales la Ploieşti, şi ştiu ce este oraşul; în sinea lor, încă îşi doresc să ajungă acolo sau măcar să aducă ceva din confortul oraşului la ei. Oraşul şi satul, cu avantaje şi dezavantaje, funcţionează cotidian ca un element care animă întreaga lor viaţă. Acum, această comparaţie este şi mai activă, dar conţine o tot mai mare îndepărtare de oraş ca aspiraţie. Au apărut în sat discoteci, buticuri, firme private de transport în comun spre Ploieşti, modele de urmat, dar şi modele de păstrat. Cei mai vârstnici nu uită să vegheze la valorile tradiţionale.

Astfel, între cei care telefonează la „Linia fierbinte“ care au rude la ţară sau care au venit de la ţară să locuiască în Bucureşti sau în alte oraşe şi cei din Surani se întrezăresc similarităţi în zona vieţii de relaţie, atât în privinţa permanenţelor naturii umane, cât şi în ceea ce priveşte schimbările sociale produse la nivel macrosocial. Îi unesc probleme comune: banii, copiii, norocul, vecinii, relaţiile în cuplu, iubirea, sănătatea, moştenirile, casele, afacerile, ghinioanele etc. Aşa cum spunea preotul din Surani la o slujbă: „valurile, smintelile, păcatele“. Ale vieţii sau viaţa însăşi. Căci, după cum preciza cineva de la „Linia fierbinte“: „Nimeni nu telefonează din nimic, din bine“.

Povestirile de viaţă ale celor din Surani au şi teme diferite, dar, dincolo de acest lucru, ele pun în evidenţă subiectele critice ale unor biografii normale. Aceste biografii normale nu există însă. Există doar probleme omeneşti. Şi mai există timpuri speciale. Acestea sunt timpurile pe care le trăim. Unii le numesc tranziţie.

Fiecare destin uman este determinat de trei dimensiuni: individualitatea omului, mediul său proxim şi societatea în care trăieşte. Datorită strânsei corelaţii între acestea, accentuarea excesivă a uneia dintre ele poate determina apariţia unei stări de dezechilibru, resimţită de individ ca o ameninţare. În aceste situaţii, individul caută o soluţie, iar în procesul de căutare apelează adesea la un altul.

Psihologic vorbind, în cursul vieţii unui individ apar tranziţii, treceri de la o identitate la alta. Aceste tranziţii se petrec în contextul unei anumite epoci, care este uneori ea însăşi o mare tranziţie. Aşa cum se întâmplă astăzi cu noi toţi. Impactul dintre tranziţiile personale şi tranziţia epocii diferenţiază mult destinele şi provoacă şi mobilizează diferit indivizii. În timpuri de tranziţie, diferenţele de vârstă, sex, istorie personală par mai pregnante şi produc clivaje mai severe între categorii diferite de oameni. Aşa cum reiese din carte, tematica problemelor de viaţă include aspecte neîntâlnite înainte de 1990, ca, de pildă, noile raporturi create de şomaj, când bărbaţii ajung să stea acasă şi femeile să aducă banii, dezorientarea tinerilor confruntaţi cu noile legi ale ofertei de muncă, exodul feminin în Orient, migraţia forţei de muncă, inclusiv în străinătate, noile definiţii ale iubirii, provocările aduse sistemelor de valori individuale şi supremaţia treptată a banilor, pe scurt, un nou raport între individ şi societate.

Totul pare mai animat, mai imprevizibil şi mai acut. În astfel de timpuri, viaţa are, folosind o expresie a lui Huizinga, un „caracter mai aprig“. Şi, în mod sigur, mai sălbatic. De aceea, ea este mai interesantă pentru unii şi, în mod sigur, pentru cei care lucrează în domeniul ştiinţelor sociale. Deci şi pentru psihologi.

*

Pentru poveştile din această carte şi comentariile la ele am păstrat timpul prezent, chiar dacă au fost spuse mai demult şi fac referire la realităţi care între timp s-au schimbat ori au dispărut.

Partea întâi

Metropola

I

Cine dă telefon şi cine ascultă convorbirile

Primul gând despre cei care telefonează la „Linia fierbinte“ este că sunt persoane care au telefon acasă. Ar fi dificil să telefonezi de pe stradă – majoritatea menţionează dificultatea de a prinde legătura – sau de la vreun cunoscut. În ultimul caz, trebuie să luăm în considerare şi ora târzie a emisiunii. Nu toată lumea e obişnuită să reziste până după miezul nopţii. Dincolo de ceea ce ţine de confortul comunicării, se constată că, dacă ai o problemă de viaţă şi vrei să afli ce opinie are altcineva – un specialist, în acest caz –, atunci desigur că ora târzie, când ai telefon, nu este un impediment. Cineva spunea: „Ce dacă e miezu’ nopţii, ce? Dacă te doare ceva, te doare că eşti bolnav, în criză, nu mergi la farmacie în toiu’ nopţii, la alea de noapte?…“.

Lumea celor care telefonează este foarte pestriţă. Bătrâni, tineri, musulmani, soacre, taţi, amante şi amanţi, şomeri, neveste de bodyguarzi, prostituate, dansatoare, bunici, ţigani şi chiar copii. Această lume nu poate fi clasificată după vreun criteriu anume, ca, de pildă, cel al vârstei, al sexului, al meseriei etc., pentru că de multe ori oameni diferiţi acuză o aceeaşi nefericire. Şi, în condiţii similare, persoane similare diferă, astfel că aceleaşi date produc nefericiri diferite. Cel puţin în felul în care nefericirea este resimţită. Totuşi, experienţa de viaţă care stă la baza aşteptărilor celui aflat în studio face ca orice etichetă să fie mai adesea corelată cu o stare negativă. Atunci apar în mintea celuilalt – chiar dacă el este doar un ascultător – asocieri de tipul: bătrân – părăsit/singur, soţie – înşelată, tânăr – solitar sau în dezacord cu părinţii, ţigan – român, arab – nevastă/iubită, adolescent – teamă de viaţă, copii – dificili, părinţi – scandal – mamă – dezamăgire – revoltă – frică etc. Oamenii dau telefon pentru că le merge prost şi pentru că, mergându-le prost, doresc în mod firesc o schimbare. Aceasta li se pare dificilă, dar de multe ori, în cursul conversaţiei, ajung singuri la ideea că le-ar putea fi mai bine dacă s-ar schimba ceva. De asemenea, ei încep să înţeleagă că decizia este şi rămâne a lor. Formula „aş dori să-mi daţi un sfat“ este preferabilă celei „aş dori să-mi spuneţi ce să fac“, pentru că, dacă în primul caz este vorba de a aştepta un punct de vedere, cu riscurile, dar şi câştigurile lui, în al doilea caz cel care dă telefon aşteaptă să i se decidă soarta de către altul, ca şi când viaţa nu este a lui şi nici problema pe care o are. Iar dacă admite că este problema lui, el tot aşteaptă ca cineva să se instituie în rolul de oracol.

Codul în care aceste mesaje sunt emise se conturează treptat, oamenii, chiar dacă au un nivel de instrucţie mai scăzut, evită să folosească cuvinte triviale, urâte. În timp, se structurează un ritual minim al începuturilor, cu predominanţa formulelor eufemistico-derutate de tipul: „am şi eu o problemă gravă/delicată“ sau „nu ştiu cum să-ncep“, „e greu de prins telefonul“, „de când mă chinui să vă prind“, „nu mă aşteptam să vă prind şi sunt emoţionată/nu ştiu cum să-ncep“ etc. Indiferent dacă e vorba despre mame nemulţumite de felul în care arată viaţa copiilor lor, de bărbaţi sfâşiaţi de gelozie sau sufocaţi de obişnuinţă, de femei speriate „că îşi pierd bărbatul“, de prostituate frustrate de iubire, de virgine exasperate de povara virginităţii, de neveste care caută răspunsuri la probleme chinuitoare de viaţă, lumea „Liniei fierbinţi“ este o lume umană care are în centru ceva dorit sau ceva pierdut.

Şi totuşi, cine telefonează?

Cel mai adesea telefonează femeile tinere. Telefoanele se referă fie la problemele personale ale celor care sună, fie la problemele apropiaţilor acestora, la rândul lor adulţi. În acest ultim caz, telefonează soacre supărate, mame ale căror fiice au soţi cărora ele le reproşează o aşezare defectuoasă în rolul de soţ şi o inadecvare în raporturile cu partenera de viaţă, mame care reproşează, de data aceasta, propriilor copii proaste alegeri, netolerate distanţări de aspiraţiile lor legate de urmaşi etc. Problemele personale ale femeilor care telefonează sunt cele care derivă dintr-o relaţie negativă cu iubitul/soţul, părinţii, copiii sau nepoţii. Adică tot ceea ce priveşte viaţa lor de relaţie, faţă de care ele simt nemulţumire, dezamăgire şi, nu rareori, insuportabilitate. Adesea, unul dintre partenerii cuplului sau dintre cei din familie doreşte de fapt să se adreseze chiar acestora, care stau în cameră cu el, alături – „e lângă mine“ –, dar nu are curajul să o facă în mod direct, ci doar prin intermediul moderatorului TV. Acesta devine astfel un canal de comunicare între cei doi, ca în cazul fiicei care nu-şi putea convinge mama de iubirea ei. La fel s-a întâmplat şi cu soţul disperat de bulimia nevestei, pe care o caracterizează „mare ca un frigider“ şi pe care, nereuşind să o convingă, o ameninţă cu infidelitatea şi golirea frigiderului de mâncare. Alteori, problema cuplului încetează să mai fie o problemă personală, celălalt partener intervenind şi el şi transformând comunicarea cu echipa moderator-psiholog într-o comunicare în triunghi.

O altă categorie care telefonează este alcătuită din cei care solicită informaţii juridice, medicale etc. În sfârşit, mai există şi cei care comunică de dragul comunicării – fiind tentaţi să-şi exhibe problemele, fără a fi interesaţi de opinia altcuiva –, ca şi cei care o fac datorită singurătăţii:

„Adică nu mă judecaţi greşit, dar mai sună la dumneavoastră în emisiune şi alţii, care nu au ce face sau îndrugă verzi şi uscate şi mă mir din ce în ce cât de multă răbdare aveţi cu ei şi cum puteţi rezista, dar, în sfârşit, probabil că este compatibil cu profesia dumneavoastră“.

Complexitatea comunicării de tip hotline impune deci unele precizări care o caracterizează: dimensiunea afectivă a mesajului, încărcătura sa emoţională, determinată de caracterul personal al mesajului – cu excepţia solicitării informaţiilor medicale etc. –, pe de o parte, şi asimetria părţilor în cazul hotline-ului TV, în care numai o parte este audiovizuală.

Istorii cu probleme

Cea mai importantă caracteristică a unei probleme de viaţă este gravitatea ei. O problemă este gravă pentru că este percepută ca atare de cel care se confruntă cu ea. Prin urmare, gravitatea rezultă din caracterul personal al problemei. Teoretic, problemele altora sunt percepute ca mai puţin grave. Totuşi, având în vedere faptul că în definiţia fericirii intervin totdeauna alţii-semnificativi, problemele altora devin şi problemele acestora din urmă. Mai ales atunci când ne referim la femei. Acestea trăiesc fericirea celor apropiaţi ca pe propria lor fericire, iar binele personal este condiţionat de binele celorlalţi. Cineva îmi amintea o expresie folosită adesea de mame, expresie care evidenţiază nu numai afecţiunea şi devotamentul matern, dar şi situaţia de simbioză, de lipsă de autonomie: „mi-a făcut febră“ (copilul). Febra copilului este implicit febra mamei. Ei sunt o singură fiinţă. Literatura de psihologie menţionează eul relaţional al femeii: femeia trăieşte prin relaţiile pe care le stabileşte cu cei apropiaţi.

O primă categorie de persoane este a celor care se confruntă din senin, brusc, pe neaşteptate cu o problemă. Aceste persoane sunt puse în faţa unei descoperiri. Uneori, descoperirile privesc copiii:

„Am o fetiţă de 15 ani şi opt luni. A lăsat brusc şcoala şi a plecat cu un rrom. El are 24 de ani şi este muncitor. Acum e şomer. Totul a început brusc, a fugit cu el. Într-o zi, n-a mai venit de la şcoală. Soţul meu e muncitor, eu sunt casnică şi mai avem doi băieţi mai mici. Am încercat să vorbesc cu ea, dar nici nu vrea să audă să vină acasă. Îl iubeşte foarte mult şi nu primeşte pe nimeni să vină la ţigani. I-am spus că ce-o să facă fără şcoală. N-o interesează. I-am spus că măcar să termine zece clase, dar degeaba. Ţiganii o iubesc. Îi zic Prinţesa. Sunt săraci. Nu vreau să stea acolo. Nu pentru că e rrom, ci ca să termine şcoala…“.

Alteori, descoperirile privesc nu numai copiii, dar şi partenerii de viaţă, în cazul de mai jos, soţul care este tată vitreg:

„Nici nu vă puteţi imagina care este problema mea. Eu am 38 de ani şi am o fată de 21 de ani şi, când ea avea două luni, am făcut-o repede, că m-am măritat tânără, am fugit. Nu ne împăcăm. Asta a fost în 1980. În 1984, m-am recăsătorit cu un bărbat cu opt ani mai mare. Acum el are 46 de ani. Aflu acum, după zece ani de căsătorie, că el a atentat la fetiţă, şi chiar după căsătoria noastră, când ea avea 11 ani. S-a întâmplat aşa că fata s-a dus la cumpărături cu el şi au intrat în cofetărie. Acolo s-au certat că el a zis că i-a dat 400 de lei şi ea a zis că erau doar 100. Şi a venit acasă plângând. I-am zis că iar s-au certat, că ei se cam ceartă, şi că să lase plânsu’. Şi ea mi-a zis: dac-ar fi numai asta! Atunci imediat am întrebat-o dacă a abuzat de ea şi mi-a zis că da, când era la începutul căsătoriei noastre şi că a ameninţat-o să nu spună. I-a fost frică să spună. Dar e virgină, pentru că a fost cu o colegă de curând să-şi facă examen. Adică fata aia e de la ţară şi părinţii i-au spus că se aud vorbe de ea, ce face la Bucureşti şi ea s-a dus să scoată certificat. Şi fata mea mi-a zis că şi-a scos şi ea certificat dacă tot îşi scosese cealaltă. Fata aia era cu un băiat din Chişinău, la Teologie aici, şi taică-său i-a spus să nu umble cu fete din România, că româncele sunt… ştiţi dumneavoastră ce vroia să spună, şi ea şi-a scos certificat ca să vadă că e virgină. Bărbatul meu nu e violent, da’ e pervers. E uns cu toate alifiile. E perfid. Şi mă durea capu’ şi am aţipit. El a crezut că dorm şi am auzit că s-a dus încet şi s-a cocoţat pe o masă şi se uita la fată-n baie. M-am dus şi i-am zis: «Ce faci, mă, aici?». Cică punea ceva în priză. Eu sunt mică şi ajung. El de ce să se cocoaţe? Fata era în capot, nu era dezbrăcată. Ne-am certat rău şi i-am zis vorbe urâte. N-a zis nimic, adică n-a protestat. Şi nu-mi vine să cred că fata minte. Adică acum nu mai ştiu ce să cred. Cică şi după aia de frică tot nu mi-a spus nimic… O dezbrăca goală şi se dezbrăca şi el. Acum e în străinătate. Vine la anul şi divorţul e gata. Problema mea e că termin şi partajul, să-i spun la telefon? El nu ştie nimic. Am aranjat eu totul cu un avocat. I-am spus fetei: «Spui bazaconii să mă desparţi de el?». Cică nu, că e adevărat. Eu oricum nu mai stau cu el. Nu mai vreau deloc. S-a terminat. Vine la anul şi treaba lui. Eu nu muncesc, adică sunt casnică, dar mă descurc. Nu excelent, dar merge. El nu mi-a trimis nici un ban până acum. Am întrebat-o pe fată ce-i spunea de stătea. Ea zice că credea că o învaţă reguli de viaţă, ce să facă…“.

Descoperirile iau forma unor constatări, ca şi cum ceva se formează încet-încet, pe nesimţite, şi deodată acest ceva devine perceptibil. Ca şi cum cade un văl. Afli ceva brusc. Uneori, descoperirea se referă nu numai la altul, ci chiar la propria persoană, ca în cazul unei femei de 35 de ani, căsătorită de 14 ani:

„Problema mea este că am ajuns la acea vârstă când descoperi că ai pierdut dragostea ce te-a unit cu soţul tău pe drum. Nu ştii unde şi nu o mai găseşti. El mi se pare total schimbat. Parcă suntem doi străini, parcă ne-ntâlnim numai să ne certăm. Nici eu nu mă mai recunosc. Am ajuns la un capăt, la o limită a răbdării şi înţelegerii atât cu el, cât şi cu copiii. Nu mai înţeleg nimic, nu mai am putere să fac nimic, fiind epuizată fizic şi psihic. Aceasta este pe scurt povestea mea. Poate, cu altă ocazie, dacă voi găsi undeva înţelegere, să îmi depăn povestea pe larg“.

Despărţirile de mai lungă durată reprezintă un potenţial generator de surprize, care iau forma unor descoperiri. Ca în situaţia tatălui vitreg care, la întoarcerea din străinătate, se va trezi gata divorţat, un alt bărbat, de data aceasta, tatăl bun al unor copii, constată cu stupoare că nu îşi găseşte soţia şi copiii:

„Am 34 de ani şi sunt medic stomatolog. Am plecat să fac nişte cursuri afară. M-a plătit o firmă. Am plecat în 1991 şi am stat până în 1993. Soţia mea a rămas gravidă şi n-a vrut să vină cu mine, deşi era greu, aşa că am aflat că a făcut doi gemeni. Într-o mică vacanţă de o săptămână, am făcut economii şi am venit acasă. Şi, ce credeţi? Am găsit casa goală şi fără tapet, doar cu telefonul. Mama mea nu ştie nimic. Acum stau la ea. Mama a fost profesoară de franceză. E recăsătorită. Am anunţat poliţia şi a găsit-o peste şase luni. Stă undeva în spatele Intercontinentalului. Nu dau de copii. Părinţii ei nu spun nimic, nici ea. Am pus un detectiv şi am aflat că stă cu cineva, vreun proxenet, pentru că pleacă seara şi vine dimineaţa. Am depus un dosar de divorţ la Penal. Ei zic să aştept procesul. Dar unde-or fi gemenii? De fapt, părinţii mi-au zis că nu i-am întrebat când am luat-o, acum e treaba mea. Am cunoscut-o pe stradă, mi-a plăcut, am invitat-o la o cofetărie şi după două-trei săptămâni ne-am căsătorit. Era secretară. Are un frate de 20 de ani care a zis că să n-o mai caut, că are o sabie şi mă omoară cu ea. Mi-a spart uşa, a aruncat cu pietre în geamuri. Apartamentul gol era pe numele meu. L-am vândut. Stă cu cineva… M-am întors în ianuarie 1995 şi de atunci tot caut copiii. Mai am o problemă. Nu cred că mă mai pot căsători, adică nu cred că pot să mă recăsătoresc. Şi totuşi, unde-or fi gemenii?“.

Probleme cu istorie

În viaţa oamenilor apar conflicte, manifestări de tensiune, respingere şi chiar ostilitate sau ură. Armonia perfectă nu există în relaţiile interpersonale. Doar comunicând se poate trece peste opinii sau puncte de vedere diferite, pentru a găsi o poziţie de mijloc. Se vorbeşte astăzi foarte mult despre toleranţă şi despre respectarea opiniei, despre negociere ca formă de evitare sau rezolvare a conflictelor şi disensiunilor dintre oameni. Există însă comportamente intolerabile, care cuprind în ele tot ceea ce este umbră a vieţii. Ele transformă viaţa celor care le trăiesc sau le acceptă într-un coşmar din care nu se mai poate ieşi:

„Am 22 de ani, un copil de un an şi zece luni. Mă ajută mama. Am fost căsătorit. Soţia mea s-a-mbolnăvit de TBC şi a stat la sanatoriul din M… Acolo mă duceam şi-i duceam ce avea nevoie. Din 10 ianuarie 1995 până în 15 iunie 1995. M-am dus acolo o dată fără să ştie şi ea plecase la Bucureşti. I-am întrebat pe doctori: «Ce spital e ăsta unde pleacă bolnavii şi voi nici măcar nu ştiţi nimic de ei?». La Bucureşti, nu a venit acasă şi nici nu ştiu ce a făcut. A plecat de la spital cu M…, o prietenă din spital, cică la plimbare, şi a dormit la ea. Ba chiar s-a supărat că m-am dus fără să-i spun. M-am mai dus o dată şi era cu un bărbat. Ce să vă spun, doamnă? Se sărutau. Eu mă descurc cu banii, fac mici afaceri. Vroiam să nu crească copilu’ fără mamă. Eu am crescut fără tată. Şi ei i s-a pus pata. Copilul l-a vrut ea şi eu am zis să facă avort, dar nu s-a putut. Acum, vedeţi, eu mă ocup de el. Ea vrea să i-l dau şi ei, dar eu nu-l dau, că nu e de încredere. Eu am fost mai rezervat cu copiii şi vedeţi că, dacă este, îl iubesc şi nu i-l dau. Sunt în proces de divorţ. Acum, ţineţi-vă bine, doamnă! Ea a făcut incest cu fratele meu înainte de căsătorie. Adică au fost împreună şi s-au despărţit şi m-am încurcat eu cu ea. El e în străinătate şi a venit. A văzut-o în casă şi, mă rog, ca şi când nimic nu se întâmplase. Tot îmi dă telefon la două-trei zile, ea, că-l vrea pe copil. Nu vrea nici la mine să-l vadă, nici cu mine şi cu ea, vrea undeva. La divorţ, n-o să am probleme. Cu purtarea ei… Dar când o creşte copilul, cum o să ne descurcăm cu toate astea care s-au petrecut?“.

Întrucât legăturile de familie nu se pot tăia complet, un eveniment intolerabil, aşa cum este incestul, nu numai că rămâne în memoria celor implicaţi, compromiţându-le veşnic relaţiile, dar are şi urmări ireversibile:

„Am 30 de ani şi un băiat de 14 ani. Mai am o fetiţă de doi ani cu soţul meu. Băiatul are o instabilitate comportamentală şi influenţă proastă asupra fetiţei. I-am luat şi meditator. Am fost cu el la neuropsihiatrie. A avut enurezis nocturn, că făcea pe el noaptea. Are săptămâni când este normal şi perioade când distruge, strică, sparge, rupe tot. Doctorul mi-a zis că are prea multă energie, că e puţin înapoiat, că e la pubertate. Poate să se recupereze cu medicamente. În perioadele astea, dacă nu-i pun de mâncare, nu mănâncă, nu se spală sau, dacă face ceva, face în batjocură. La şcoală se bate, sparge geamuri, dulapuri, tot ce găseşte. Este foarte agresiv. Am încercat să-l pedepsesc, să-l cert, să nu-l las la TV, să nu-l las afară. Alteori, face treburi de copil. Spală farfuria, ia pâine. E o fire închisă. Cu soţul se împacă bine până la carte. Nu prea vorbeşte cu nimeni. S-a-nhăitat odată cu nişte băieţi la şcoală şi l-am găsit într-o comună, lângă Bucureşti. Tatăl lui adevărat este tatăl meu. E din incest. Cu tata nu vorbesc deloc, cu mama, rar. Doar cu fraţii mei mă mai văd şi comunic. Am încercat să vorbesc blând cu el, dar se închide şi nu vorbeşte deloc“.

Cei implicaţi într-o situaţie de incest nu pot trece peste ea. Tocmai pentru că legăturile de familie persistă după un asemenea eveniment:

„Am o problemă mai delicată sau un caz mai rar. Am 41 de ani şi am fost căsătorită. Acum sunt recăsătorită şi stau cu actualul şi cu fetiţa din prima căsătorie. Acum e mare, are 18 ani, şi suntem prietene. În relaţii foarte bune. De fapt, am divorţat pentru că sora mea s-a culcat cu soţul meu. Era la o petrecere şi ştiţi cum e, am rămas toţi noaptea, până dimineaţa. Cumnatul meu a plecat la serviciu şi eu am făcut cafeaua. În sfârşit, când am venit cu ea, i-am găsit împreună. Dormeam la grămadă, aşa cum se rămâne până dimineaţa. Au recunoscut amândoi. Ea a zis că era băută, că credea că este soţul ei. În sfârşit, soacra mea a zis şi ea că e adevărat, că au recunoscut. La divorţ a fost şi mama noastră, în 1983 era. Am întrerupt relaţiile cu ea. Între timp a murit şi mama. Tatăl nostru a murit mai demult. Noi am trăit separat, părinţii erau despărţiţi şi ea a rămas cu mama. Tata m-a crescut, m-a furat de la mama. Toţi spuneau că semăn mult cu el. De fapt, tot eu i-am adus împreună, pentru că s-au împăcat după 11 ani. Acum sora mea îl cheamă pe actualul la ea, îi face cadouri, fripturi şi eu am avut un şoc. Sunt pensionată cu diagnosticul depresie majoră cu elemente psihotice. Am rămas aşa şi ştiţi cum este, cine se frige cu ciorbă suflă şi-n iaurt. N-o mai cred, o tot bănui. Şi o ajut când e bolnavă, că e cam neajutorată. Fiica mea a zis că s-o las în pace. Ea ştie tot şi tatăl ei a murit după ce s-a-ntâmplat, la puţin timp. Fiica mea i-a şi spus că poate dacă nu se-ntâmpla aşa, el mai trăia. Nu o crede şi-mi spune să nu mai am relaţii cu ea. Mie mi-e milă de ea. Mă gândesc că poate am greşit şi eu cu ceva. Mă frământ mereu şi nu vreau să am iarăşi şocuri, pentru că am făcut o criză mare. Când s-a-ntâmplat, era petrecere, de ziua ei. Soţul meu, nu ştiu ce să fac, să-l opresc. Poate că nu e aşa, dar eu nu mai am încredere. În tot ce face mi se pare că e ceva“.

Françoise Héritier-Augé a numit acest tip de incest incest de gradul II, pentru că nu există o relaţie de sânge între bărbat şi fiecare dintre cele două femei în parte. Există însă un capital identitar, un fond comun, care este prezent în aceste relaţii, luate separat, atâta vreme cât cele două femei sunt rude de sânge.

Relaţia dintre incest şi consumul de alcool este destul de semnificativă. Pierderea controlului de sine activează comportamente care altfel ar fi rămas latente sau naşte pulsiuni cu urmări inacceptabile în orice societate. Incestul este un comportament aberant, a cărui respingere întâlneşte cel mai înalt grad de acord în majoritatea culturilor. Consumul de substanţe care produc stări de conştiinţă alterată – alcool, droguri – este asociat frecvent cu incidenţa incestului, a tentativei de incest şi viol, a violului:

„Am 16 ani, m-am măritat anul trecut şi am rămas cu soţul meu, care se cheamă M… În iunie anul trecut am terminat nouă clase şi m-am dus la el şi am rămas la el. Are 20 de ani. Părinţii prea exagerau, nu mă lăsau afară. În septembrie am rămas gravidă şi am făcut o fetiţă. El e tare nervos, mă bate, e gelos, mă jigneşte. Şi eu sunt geloasă. O să am cununia cu el şi nu mai ştiu ce să fac, să rămân cu el sau nu. Mama e recăsătorită cu alt bărbat, nu cu tata. El mă bătea, era tare nervos. Am o soră vitregă măritată, care mă pâra dacă mergeam la ştrand. Spunea totul şi eu mâncam bătaie. Socrul meu s-a dat la mine când am venit la el. Eram cu o prietenă şi m-am culcat pe jos. Socrul a venit ca să mă-nvelească, mă mângâia. M-am retras şi am zis că nu, dorm mai bine aşa. Soţul mă bate că zice că fac ochi dulci la cumnat. Nu mă lasă la serviciu că e gelos. Mă bate. L-am păcălit să-şi ia servici, da’ o să-l ia în armată şi o să vrea să ne cununăm înainte. Să rămân cu socrul care minte de toate despre mine? Are şi el servici. Am stat la el fără să gândesc, la fel am rămas la el, fără să ştiu ce urmează. Eu nu am unde să mă descarc. Mama mă ceartă c-am plecat de-acasă, deci n-am decât să suport ce-am făcut. Eu n-am vrut acest copil, dar el a vrut. Mama a zis că bărbaţii te lasă cu burta la gură. Toată gospodăria o ţin eu şi nu ştiam nimic să fac. Anul trecut, la 24 iunie, a făcut un bairam pentru mine, băuse şi atunci a fost cu socrul, în sufragerie. S-a dat la mine, da’ după aia nu s-a-ntâmplat nimic. Dar zice de rău de mine. A vrut să dea cu furculiţa-n mine. Lucrează la RENEL. E mecanic auto. Eu spăl, fac de toate, cum pot. Ce să fac? Cum să rămân aşa? Dacă mă cunun, nu mai pot pleca. Dar nici nu ştiu unde mă pot duce. Am o soră bună, de 22 de ani, dar e o fire retrasă. Aici mai vine soacra mea, cică o să stea şi ea cu mine, când pleacă el în armată. Că va încerca, dar nu poate prea mult. Şi nici nu e sigur. Soacra ştie ce greu e aici“.

E uşor de înţeles că, în acest caz, tentativa de incest se înscrie într-un stil de viaţă. Totul este urât şi precar. A păcăli un soţ să-şi ia serviciu, a face un copil că vrea el, a fi mamă la 15 ani, a trăi într-un context în care sordidul pare regulă: toate acestea ţin, desigur, de un anumit nivel de instruire şi, mai presus de toate, de lipsa unor valori morale care stau la baza relaţiilor interpersonale atât în familie, cât şi în afara ei. Violenţa fizică şi verbală se asociază cu băutura şi, mai departe, cu acceptarea unui fel de a trăi care naşte, la rândul lui, violenţă şi mizerie sufletească. Inutil să amintim ce viaţă au alţi copii la 16 ani. Inutil să amintim diferenţa de preocupări şi de probleme între această fată şi multe alte fete. Şi are doar 16 ani. A-ţi începe viaţa astfel nu anunţă un viitor mult diferit.

Unii copii vor cu orice preţ să iasă din mizeria umană. Ei vor să facă ceva pentru a se desprinde de ceea ce în familie se instituie ca obişnuinţă. Finalitatea deciziei lor este o altfel de viaţă:

„Am 40 de ani şi doi copii, o fată de 17 ani şi un băiat de 10 ani. O căsătorie eşuată, urâtă. Soţul, tatăl copiilor, e alcoolic şi extrem de violent cu toată familia. Băiatul are o decădere psihică. La şcoală e printre ultimii. E în clasa a IV-a. Merge greu, uită. Am divorţat de doi ani şi sunt în partaj. Eu sunt dintr-o familie săracă. El e mult mai bine plasat. Suntem din acelaşi sat. Socrii m-au ajutat mult, cunoscând felul lui de a fi, dar, după divorţ, s-au dat de partea lui. Băiatul este neliniştit, nervos. Fata, la fel, şi mai închisă. Fata, deşi eram în divorţ, a reuşit să intre la liceu, să înveţe. Acum e în clasa a XI-a. Am fost la doi doctori psihologi. Unul mi-a spus că, datorită violenţelor suportate, băiatul este bolnav. Celălalt mi-a spus că e o boală psihologică socială şi că se va face bine. I-a dat un tratament. Băiatul merge la el la magazin, deşi nu e angajat, că-l atrage ce vinde. Nu i-e frică. Doar când ne-ntâlnim pe stradă cu el se sperie şi începe să tremure. Din cauza mea. Mi s-a spus că cu timpu’ tulburările lui de comportament vor trece, dar sunt îngrijorată că merge greu cu şcoala. Eu lucrez la Apaca şi acasă. Mă descurc cu banii, deşi el nu-mi dă nimic. Prin proces mi-a dat pentru amândoi copiii 280.000 lei pentru patru ani. Fata e la liceul de filologie şi vrea să continue. Am vorbit cu ea şi a fost de acord să divorţez, că nu se mai poate. Am fost foarte chinuiţi. N-am divorţat mai demult din cauza banilor. Stă aproape cu magazinul şi venea cu cuţitul la noi. Acum s-a mai liniştit, dar pericolul există mereu, pentru că bea“.

Participativii şi ceilalţi

Moderatorul sau psihologul sunt aparent vizibili, pentru că ei sunt puţin transparenţi. Ei sunt receptori pentru o mulţime de emiţători, ceea ce îi obligă la echidistanţă, de unde rezultă impresia de convenţionalitate sau artificialitate a unora dintre mesaje. Ei ştiu că atunci când se angajează o discuţie, cei care urmăresc emisiunea îşi fac şi ei o părere. Aici probabil se poate plasa ceea ce doamna care a trimis scrisoarea cu critici la adresa femeii române consideră că este scopul educativ al emisiunii. Pentru că una este comunicarea între două persoane şi altceva este ceea ce se petrece în contextul emisiunilor de televiziune. Cu alte cuvinte, mesajul moderatorului şi al psihologului ajunge la mult mai mulţi receptori, fiind deci mai puţin personalizat, depărtându-se de ceea ce se întâmplă într-un cabinet de psihologie. Publicul este astfel un al doilea destinatar. Ca şi echipa moderator-psiholog, publicul care urmăreşte emisiunea încearcă să decodifice mesajul lansat de telespectatorul emiţător. Adesea, aceste persoane încep să fie interesate de o problemă expusă, de o situaţie anume, ieşind din neutralitate şi devenind active. Acest segment de public formează ceea ce am numit categoria participativilor. Participativii sunt de mai multe feluri.

În prima categorie intră moraliştii, cei care intervin în emisiuni sau care scriu scrisori la redacţie pentru a-şi expune propriul punct de vedere în legătură cu unul sau mai mulţi emiţători. Moraliştii se lansează uneori în analize precise, dar o fac cu intenţia practică de a indica direcţiile bune cu ajutorul cărora societatea să-şi găsească un „mai bine“. Moraliştii au opinii ferme şi propun o coerenţă între gânduri, dorinţe şi sentimente, pe de o parte, şi comportamente, pe de altă parte:

„Vă telefonează fete de 15-18 ani, eleve, pe care le întrebaţi dezinvolt dacă nu au un iubit, referindu-vă la situaţii indecente pentru vârsta lor. Am apreciat pe fiecare invitat al dumneavoastră, de ce s-au purtat aceştia astfel? Doamnelor şi Domnilor, nu distrugeţi poezia sufletelor care caracterizează pe om! Lăsaţi-le frumuseţea anilor, condamnaţi animalitatea dezlănţuită care le-a mutilat inimile, care i-a dezechilibrat, ajungând să vă întrebe ce să facă cu viaţa lor“.

Moraliştii îi tratează în mod egal pe cei care dau telefon şi pe cei care sunt în studio: „Aţi adoptat formula că cine e la telefon acela are dreptate indiferent de conjunctură“.

Este dificil să explici cuiva că psihologul nu este justiţiar, el neemiţând judecăţi de valoare, chiar dacă le poate avea ca persoană; psihologul nu trebuie să-l sancţioneze pe cel care îi expune o problemă, ci să-l ajute să o perceapă în alţi termeni. A conştientiza pe cineva nu înseamnă a-l blama şi în nici un caz a-l moraliza. Psihologul oferă doar cadre noi de referinţă şi percepţie, perspective diferite şi asistă individul în procesul său de desluşire a sinelui. Nimeni nu se schimbă dacă nu ajunge să înţeleagă necesitatea schimbării. Psihologul trebuie să evite judecăţile severe.

Alţi moralişti, deşi nu sunt vârstnici, aşa cum ne-am aştepta, aduc critici implicite educaţiei ca sistem şi preocupare a părinţilor, propunând mai mult interes pentru igiena corporală. Având în vedere corelaţiile exterior-interior, am fi îndreptăţiţi să credem că doamna al cărei mesaj e reprodus mai jos gândeşte corect. Ea nu se referă însă la curăţenia corpului ca expresie a gradului de civilizaţie, ci la consecinţele lipsei de igienă asupra relaţiilor interpersonale:

„Am văzut că sunt multe tinere care vor să-şi ţină căsnicia şi cred că o problemă importantă este igiena femeii. Eu cunosc foarte bine tinerii şi mereu încerc să remediez, dacă este cazul, când bărbaţii calcă strâmb. Cunosc o pereche, un băiat proaspăt căsătorit cu o fată care după mine este perfectă. De la o vreme, îl văd cu alta. El cu ea erau o pereche foarte frumoasă. L-am văzut la început în compania unei femei care mi s-a părut neatrăgătoare. L-am întrebat: «De ce?». Mi-a zis: «O vezi cât de frumoasă e? Dar nu te poţi apropia de ea, e certată cu săpunul». l-am zis să bată apropouri, să-ncerce să o facă să înţeleagă. Mi-a răspuns că a vorbit şi cu mama lui, dar ea nu se bagă, că va zice că vine de la soacră. Au început discuţii, pentru că legătura lui extraconjugală e la vedere, văd vecinii, discută. El mi-a spus că cea cu care umblă miroase a săpun şi lenjeria ei este ca o spumă, pe când soţia lui miroase a transpiraţie. Zilele trecute, mergeam în troleibuz şi am stat lângă nişte puştoaice şi miroseau foarte urât. De-aia zic că problema igienei e foarte importantă şi uneori fereşte de despărţire“.

A doua categorie, binefăcătorii, sunt de obicei oameni altruişti, mişcaţi de soarta altora şi doritori să-i ajute cu ceea ce pot: bani, prietenie, sprijin moral, vorbe bune, încurajare.

„Dacă vă aduceţi aminte, spunea că lucrează ca dansatoare într-un bar. Doresc foarte mult s-o ajut pe această tânără de 19 ani, s-o scot din lumea ei rea şi urâtă care o domină din ce în ce mai mult şi e păcat… Ceea ce vă rog eu foarte mult este… să-i transmiteţi… că există cineva care îi poate oferi o prietenie sinceră, adevărată, aşa cum şi-a dorit şi-şi doreşte“.

Când la redacţie a venit un tânăr, pe nume Mihai, să se disculpe de o crimă pentru care, susţinea el, a fost pe nedrept acuzat, telefoanele au sunat fără încetare, majoritatea fiind de partea lui, acordându-i încredere, încercând să-l facă să înţeleagă că nu toţi oamenii sunt nedrepţi. Identificându-se cu problema lui, oamenii au vrut să se delimiteze de cei răi, afirmându-şi încrederea într-o justiţie supremă. Pentru Mihai, numărul mare de telefoane a fost o consolare. Mai mult decât atât, faptul că la poarta televiziunii îl aşteptau câţiva dintre prietenii de altădată a fost un gest mişcător. Pedeapsa o săvârşise deja şi, la terminarea ei, a întors spatele tuturor, plecând în străinătate. La revenirea în ţară, a constatat că nu este singur, cu un trecut urât, nemeritat.

La fel s-a întâmplat şi cu George, homosexual, care a stat în umbră în studio şi şi-a povestit istoria, simţind nevoia de a rupe tăcerea apăsătoare şi secretul condiţiei lui. A mai fost Bogdan, tânărul extrem de dotat şi deosebit de dezagreabil fizic, care, în urma emisiunii, şi-a găsit de lucru, ca şi alţii care se plângeau de şomaj, lipsă de bani şi de perspective. A mai fost, în sfârşit, şi fetiţa gata să orbească şi care nu putea ajunge la Leipzig din cauza lipsei de bani şi pentru care telefoanele au sunat şi banii s-au strâns.

Mai există şi oameni care urmăresc emisiunea, dar nu intervin şi nu dau telefoane. Ei m-au oprit pe stradă, spunându-mi că se uită la emisiune, dar nu pot telefona. Aceştia se pot împărţi în linii mari în două categorii.

În primul rând, timizii, cei care nu îndrăznesc, declarându-se emotivi şi jenaţi de faptul că îi ascultă multă lume. Ei încearcă să-şi expună problema pe stradă, în magazine etc. Sunt cei care preferă o relaţie directă, nemediată, mai confortabilă psihologic. Timizii sunt de obicei înclinaţi către discreţie.

În cea de-a doua categorie se află curioşii: aceştia sunt oamenii pentru care viaţa este interesantă. Nevoia de cunoaştere îi face să dorească să ştie cât mai multe despre viaţă. Există curioşi pentru care viaţa este un spectacol. Pentru ei, a cunoaşte viaţa este o bună ocazie de a-şi da seama unde se află ei, comparaţia cu ceilalţi fiind instrumentul prin care ajung la corectarea reprezentării lor despre propria situaţie: „când văd câte li se întâmplă oamenilor, mi se pare că problema mea este floare la ureche“; „sunt oameni cu probleme mai mari, probleme adevărate“; „nu-i da omului cât poate să ducă“; „am vrut şi eu să văd dacă mai există oameni cu o problemă ca a mea“; „văd că sunt suferinţe foarte multe, dar există şi multă prostie“.

Adesea, comparaţia consolează. Consolarea poate lua forma atracţiei către fatalism: „aşa mi-a fost dat“; „îmi port şi eu crucea mea“; „aşa se-ntâmplă în viaţă, că nu totdeauna vrei, că aşa e, vrei – nu vrei…“.

O altă categorie de curioşi sunt iubitorii de fapt divers. Pentru aceştia, senzaţionalul este o atracţie nemărginită şi, cu cât ceea ce aud este mai departe de obişnuit, de banal, cu atât satisfacţia lor este mai mare. Pe aceşti doritori de „incredibil“ se bazează presa care aduce în atenţia publicului întâmplări din lumea interlopă, din sordidul existenţial al unora şi, bineînţeles, din tot ce exprimă partea de umbră a naturii umane. Aceşti curioşi exultă de plăcere atunci când citesc despre crime, bătăi, incest etc., suprema fericire fiind dată de limbajul care se depărtează de la tonul neutru al informaţiei. Cu cât acesta este mai evocator şi mai nuanţat în descrierea răului, cu atât el satisface curiozitatea acestui tip de public.