Ana Pauker: the Rise and Fall of a Jewish Communist

University of California Press Berkeley and Los Angeles, California

University of California Press, Ltd. London, England

© Robert Levy

All rights reserved for Romanian language

© 2002, 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6490-0

ISBN PDF: 978-973-46-6491-7

ISBN print: 978-973-46-6322-4

Pe copertă:Gheorghe Gheorghiu-Dej, Ana Pauker, C. Pârvulescu, Teohari Georgescu şi alte persoane întreţinându-se cu mama lui C. Pârvulescu cu prilejul sărbătoririi zilei de 23 august 1951, Fototeca online a comunismului românesc, cota 86/1951

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ROBERT LEVY a obţinut doctoratul în Istorie la University of California, Los Angeles (UCLA) în 1998. Este autorul mai multor articole ştiinţifice, inclusiv al capitolului „Primul val al colectivizării: politici centrale şi implementare regională, 1949-1953”, în Dorin Dobrincu şi Constantin Iordachi (editori), Ţărănimea şi puterea. Procesul de colectivizare a agriculturii în România (1949-1962), Polirom, 2005. În prezent este cercetător independent la Los Angeles.

Lui Mary şi Isaac Rosenberg

Ana Pauker, 1926

„În cele din urmă, dar cu siguranţă nu cea din urmă, era Ana Pauker… De fiecare dată când mă aflam în preajma ei mi se părea că era asemenea unui şarpe boa care tocmai fusese hrănit şi deci nu te-ar fi mâncat – pentru moment! Greoaie şi înceată cum părea, avea tot ceea ce este respingător şi în acelaşi timp teribil de fascinant la un şarpe. Îmi puteam uşor imagina, doar privind-o, cum îşi denunţase soţul, care, drept urmare, a fost împuşcat; cunoscând-o mai bine, mi-am dat seama de inteligenţa ei rece şi dezumanizată care o adusese pe poziţia puternică pe care o ocupa.”

Ileana, Principesă a României,

Arhiducesă de Austria, Trăiesc din nou

Prefaţă la ediţia a doua în limba română

Chiar dacă este un loc comun, merită să amintim că istoria comunismului românesc a fost puţin cunoscută de publicul din România înainte de 1989. Iar istoria liderilor comunişti reprezenta partea cea mai puţin accesibilă. Nu întâmplător aproximările, exagerările, mistificările abundau. Prăbuşirea regimului comunist a deschis calea dezbaterilor publice, inclusiv sau mai ales în privinţa defunctului sistem politic. În privinţa cercetării istorice, una dintre direcţii a privit tocmai istoria partidului-stat. Existau însă probleme majore, unele dintre ele dovedindu-se greu de depăşit. În primul rând, accesul la surse era extrem de dificil. Problema arhivelor – în special a celor provenind de la PCR şi/sau de la Securitate – s-a pus cu acuitate în societatea românească postcomunistă. O „revoluţie arhivistică” avea să se producă în România abia în anii 2000. În al doilea rând, subfinanţarea cronică a istoriografiei – în general a cercetării – era o piedică greu de depăşit, granturile occidentale reuşind într-o oarecare măsură să le ofere o gură de oxigen cercetătorilor români. Lipsa profesorilor, a formatorilor, a coordonatorilor a fost o problemă suplimentară. În România, cercetătorii dedicaţi perioadei comuniste erau puţini, în general proveniţi din alte domenii ale cercetării istorice şi cantonaţi în istoria politică a primilor ani postbelici. Specialişti veritabili existau în Vest, unii dintre aceştia ocupându-se de ani buni de problematica regimului comunist, în vreme ce alţii s-au dedicat acestor investigaţii în anii 1990.

Istoria comunismului românesc a fost şi este abordată în multiple aspecte, fie că ne referim la istoria politică, socială, culturală sau la biografiile unor lideri. Unele dintre lucrările încadrabile în ultima categorie s-au concentrat asupra istoriei personalităţilor, în vreme ce altele reprezintă veritabile radiografii ale epocii. Lucrările dedicate expres unor lideri comunişti români îi privesc mai ales pe cei doi care au deţinut puterea în intervalul 1944-1965, Gheorghe Gheorghiu-Dej¹, respectiv 1965-1989, Nicolae Ceauşescu². Câteva lucrări le-au fost dedicate lui Lucreţiu Pătrăşcanu³, Leonte Răutu⁴ sau Miron Constantinescu⁵.

Biografia Anei Pauker (1893-1960) nu putea să nu stârnească interesul cercetătorilor. După o primă încercare a lui Marius Mircu⁶ , însă fără acces la arhivele comunismului, încă închise când acesta şi-a realizat lucrarea, avea să urmeze cercetarea lui Robert Levy. American de origine, acesta a urmat studii doctorale la University of California, Los Angeles. Tema aleasă pentru teza sa a fost viaţa şi activitatea politică a unui important şi aproape uitat lider comunist din România, Ana Pauker. Aceasta a presupus învăţarea limbii române, stagii de cercetare în biblioteci şi arhive, inclusiv din România, cercetătorul începându-şi investigaţiile la sfârşitul anilor ’80. Experienţa sa în România anilor 1990 a presupus contacte cu diferite instituţii, inclusiv cu cele deţinătoare de arhive, dar şi cu diverse persoane. Lista de mulţumiri pe care autorul a plasat-o la începutul cărţii dovedeşte efortul consistent şi îndelungat pe care acest proiect de cercetare l-a presupus în câteva ţări, pe trei continente. După ce şi-a terminat cercetarea şi şi-a finalizat şi susţinut lucrarea de doctorat, istoricul american a devenit profesor la un colegiu din Los Angeles.

L-am cunoscut pe Robert Levy în 2001, în timp ce eram implicaţi, alături de alţi aproape 20 de cercetători, în proiectul Transforming Property, Persons, and State: Collectivization in Romania, 1949-1962, coordonat de Gail Kligman şi Katherine Verdery⁷. Istoricul din California fusese cooptat în proiectul respectiv în primul rând ca urmare a investigaţiilor sistematice pe care le făcuse cu privire la perioada în care Ana Pauker jucase un rol important în regimul comunist, mai ales în problema agriculturii.

Lucrarea pe care Robert Levy a dedicat-o activistei PCR a apărut mai întâi în limba engleză, în 2001, sub titlul Ana Pauker: The Rise and Fall of a Jewish Communist⁸. Traducerea în limba română a apărut un an mai târziu la Editura Polirom, sub un titlu care nu conţinea precizarea apartenenţei politice şi etnice a personajului principal⁹.

Pentru scrierea cărţii, R. Levy s-a bazat pe documente provenind din fosta Arhivă a CC al PCR, deţinută la începutul anilor 1990 de Arhivele Militare Române (Ministerul Apărării Naţionale), ulterior transferată şi pusă într-un ritm extrem de lent – prelungit până spre sfârşitul anilor 2000 – în circuitul ştiinţific la Arhivele Statului/Arhivele Naţionale ale României. Alte documente au provenit din Arhiva fostei Securităţi, deţinute până în 2000 – şi chiar în anii următori – de Serviciul Român de Informaţii. De altfel, unele dintre aceste surse le-a obţinut prin intermediul unor terţe persoane, menţionate în note sau în bibliografie. Alte informaţii au fost extrase din surse de la Moscova. Pe lângă documentele de arhivă, autorul a cercetat literatura propagandistică a epocii şi a realizat un număr de circa 80 de interviuri cu foşti activişti ai PCR/PMR sau cu persoane din cercurile procomuniste, inclusiv cu membri din familia „eroinei” cărţii. Consideraţiile teoretice, metodologice ale autorului de la începutul cărţii demonstrează grija pentru ansamblu, dar şi pentru detaliu, pentru interdisciplinaritate, însă şi pentru păstrarea clarităţii propriei discipline.

Premisa cercetării întreprinse de R. Levy a fost că biografia Anei Pauker şi în general a comuniştilor evrei este importantă pentru istoria comunismului, pentru istoria românilor, dar şi pentru cea a evreilor. Levy şi-a structurat cartea în opt capitole, urmărind viaţa şi activitatea Anei Pauker: copilăria şi adolescenţa, intrarea şi rolul acesteia în mişcarea comunistă, inclusiv perioada petrecută în URSS, revenirea în România şi ascensiunea la vârful PCR/PMR şi al guvernului de la Bucureşti, perioada în care s-a aflat la putere în partid şi în statul român, inclusiv ca secretar al PMR pe probleme de agricultură, începerea şi derularea procesului de colectivizare a agriculturii, situaţia chiaburilor şi desfăşurarea colectărilor obligatorii, epurările din partid, inclusiv cazul Lucreţiu Pătrăşcanu şi situaţia veteranilor comunişti din războiul civil spaniol, emigrarea evreilor din România şi relaţia cu familia în această perioadă, prăbuşirea politică şi sfârşitul. De-a lungul a aproape 350 de pagini – cât are cartea în ediţie românească –, Robert Levy a reuşit să prezinte veridic viaţa şi activitatea politică a Anei Pauker. Un aparat critic consistent, cu trimiteri variate, mai ales la amintitele surse de arhivă şi la interviuri, demonstrează ce travaliu a depus autorul.

Ana Pauker a avut o biografie din care contrariile nu doar că nu au lipsit, dar par să fi fost precumpănitoare. Femeie, evreică din punct de vedere etnic, româncă după cetăţenie, comunistă după convingere şi apartenenţă politică, deţinut politic, ministru de Externe în guvernele româneşti dintre 1947 şi 1952, unul dintre liderii importanţi ai PCR/PMR, implicată într-o crâncenă luptă pentru putere, pe care a pierdut-o în cele din urmă, damnată de adversarii politici şi apoi de tovarăşii de idei şi de acţiune politică, Ana Pauker rămâne „un personaj fascinant, iar partea vieţii ei întruneşte toate datele unui scenariu de succes”, cum observă Robert Levy. Viaţa şi activitatea Anei Pauker au fost mai degrabă, cum spune chiar autorul cărţii, marcate de contradicţii decât de dogmatism. Ea avea loialităţi şi identităţi contradictorii. Personaj controversat, percepţia asupra ei a depins şi depinde de raportarea autorilor şi cititorilor la comunism în general, la cel românesc în particular, de perspectivele asupra ideologiei comuniste, asupra etnicităţii, naţiunii şi naţionalismului, asupra genului ş.a.m.d.

Născută la 13 decembrie 1893 într-o familie evreiască ortodoxă (nepoată de rabin şi fiică de profesor de ebraică, cantor şi măcelar ritual) din Codăeşti, un sat din actualul judeţ Vaslui, într-o Moldovă şi o Românie care se schimbau vizibil la suprafaţă, mai puţin în străfunduri, Ana Pauker avea să ajungă împreună cu familia ei la Bucureşti la sfârşitul secolului al XIX-lea. Din tinereţe avea să părăsească mediul în care se născuse şi să se integreze într-o categorie care era un produs al modernităţii, şi anume revoluţionarii de profesie. Intrată în 1915 într-un club al Partidului Social-Democrat al Muncitorilor din România – o grupare politică minusculă –, Ana Pauker avea să devină din ce în ce mai radicală. După încheierea Primului Război Mondial, ea a călătorit în afara României, unde a cunoscut diferiţi socialişti aflaţi în plin proces de bolşevizare. Asemenea altora din aceste cercuri politice, ea s-a căsătorit cu un activist radical din România, Marcel Pauker; au avut împreună mai mulţi copii. Amândoi aveau origini evreieşti, dar din punct de vedere social, mai precis al familiilor de provenienţă, erau diferiţi: ea venea dintr-o familie săracă, tradiţională, religioasă, el dintr-una bogată, secularizată şi „românizată”. Constituirea Partidului Comunist din România, în 1921, l-a făcut pe Marcel Pauker unul dintre liderii noii formaţiuni politice. Ambii soţi aveau să fie arestaţi în mai multe rânduri pentru activitatea lor comunistă, controlată de Internaţionala a III-a Comunistă (Cominternul), ceea ce le stârnea angoase – nu lipsite de îndreptăţire – oficialilor români. Ulterior, Marcel Pauker a plecat în URSS, a intrat în conflict cu diverşi colegi de partid şi a căzut victimă a epurărilor staliniste în timpul Marii Terori; a fost ucis la 16 august 1938¹⁰.

Evreii din România au fost în general lipsiţi de drepturi politice până la Primul Război Mondial. Prin sistemul de tratate de pace de la Paris, din 1919-1920, şi apoi prin Constituţia din 1923, ei au primit drepturi asemenea celorlalţi cetăţeni români. Cu toate acestea, situaţia evreilor a rămas una dificilă într-un stat aflat în plin proces de construcţie etnonaţională, în care ei rămâneau marginali, suspectaţi aprioric şi în bloc de lipsa loialităţii faţă de România. Suspiciunile faţă de evrei aveau să devină din ce în ce mai puternice, mitul „iudeo-bolşevismului” devenind popular în anii ’30 şi făcând ravagii mai ales în timpul celui de-al Doilea Război Mondial.

În pofida părăsirii mediului tradiţional evreiesc, Ana Pauker a menţinut legăturile cu familia, iar după ce a ajuns în poziţii de putere la Bucureşti a susţinut alia, emigrarea evreilor în Palestina/Israel. Aceasta avea să fie o acuză la adresa ei ulterior, în anchetele din anii 1952-1953. Ea nu se încadrează în tipologia revoluţionarului evreu care manifestă ură de sine, faţă de comunitatea de provenienţă.

În anii 1920-1930, Ana Pauker a fost implicată nu doar în activităţile PCdR, trecut în ilegalitate în 1924, ci şi în cele ale Cominternului în diverse locuri din Europa, îndeosebi în Germania, Franţa şi URSS, în cel din urmă loc frecventând Şcoala Leninistă din Moscova, în 1928. Revenită clandestin în România, activista PCdR şi a Cominternului a fost arestată în iulie 1935. Implicată într-un proces desfăşurat la Craiova între 5 iunie şi 7 iulie 1936¹¹ – unde a fost condamnată la zece ani de închisoare – şi intens mediatizat de sistemul de propagandă al Cominternului, dar şi de autorităţile române, Ana Pauker a devenit concomitent un mit pozitiv în mişcarea comunistă românească şi internaţională, în orice caz un simbol propagandistic, însă negativ în diverse cercuri politice de centru şi de extremă dreaptă. Închisă în penitenciarul Dumbrăveni, Pauker avea să facă obiectul unui schimb de deţinuţi politici între România şi URSS, la 6 mai 1941. În locul ei, sovieticii l-au eliberat pe un fruntaş român din Basarabia, Moş Ion Codreanu, care fusese arestat după ocuparea regiunii de către Armata Roşie, în vara anului 1940.

De-a lungul războiului sovieto-germano-român, Ana Pauker s-a aflat în URSS. Iniţial a condus postul de radio România liberă, care depindea de Comintern, iar din 1943 s-a implicat în organizarea primei divizii de „voluntari” români, denumită „Tudor Vladimirescu”, formată din militari căzuţi prizonieri pe Frontul de Est. Avea să ajungă în nord-estul României, inclusiv în oraşul Botoşani, în primăvara anului 1944, unde sovieticii se instalaseră la capătul ofensivei din iarna 1943-1944. Ieşirea României din Axă, la 23 august 1944, avea să deschidă şi drumul reîntoarcerii Anei Pauker la Bucureşti. Aceasta s-a întâmplat la 16 septembrie 1944. La revenirea în ţară, Pauker a găsit un partid comunist slab şi numeric (a ajuns celebră afirmaţia ei că existau mai puţin de 1.000 de membri), şi organizatoric, cu fracţiuni concurente. Fără sprijinul sovieticilor, cel mai probabil comuniştii ar fi avut şanse minime să ajungă o forţă politică puternică în România.

Puterea pe care au dobândit-o comuniştii în România la sfârşitul celei de-a doua conflagraţii mondiale i-a transformat pe aceştia. Considerau că li se cuvenea ceea ce aveau ca urmare a statutului lor, că aceasta era o plată, o recompensă pentru privaţiunile, pentru persecuţiile pe care le înduraseră în clandestinitate. Nici Ana Pauker nu a făcut excepţie în această privinţă.

Deşi în primii ani nu a avut oficial funcţii importante în partid şi în stat, puterea Anei Pauker era una foarte importantă, exercitată din culise. În noiembrie 1946 a ajuns în Parlamentul României, în urma unui scrutin atent „controlat” de către guvernul Petru Groza, pentru ca în toamna anului 1947 să devină ministru de Externe şi viceprim-ministru în cabinetul de la Bucureşti.

„Tovarăşa Ana” a fost indubitabil unul dintre liderii comunişti cei mai importanţi din primii ani postbelici, alături de Vasile Luca, Teohari Georgescu şi Gheorghe Gheorghiu-Dej. Din octombrie 1945, aceştia formau Secretariatul Biroului Politic al CC al PCR. Lupta lor pentru instituirea regimului comunist în România avea să fie sintetizată propagandistic în epocă prin sloganul „Ana, Luca, Teo, Dej, bagă spaima în burgheji!”. Spre deosebire de colegii din Secretariat, bărbaţi, Ana Pauker avea diferite vulnerabilităţi punctuale: era evreică, femeie şi fostă soţie a unui lider comunist epurat de Stalin la Moscova, în timpul Marii Terori.

Pentru comuniştii români, probabil chiar mai mult decât pentru alţii din regiune, sprijinul sovieticilor era esenţial. În privinţa jocurilor de putere la vârful partidului, acestea depindeau de intrigile pe lângă liderii şi structurile de la Moscova, de interesele şi disponibilitatea acestora de a se implica în disputele protejaţilor de la Bucureşti. Ana Pauker avea susţinători importanţi în conducerea PC(b)US, printre ei Dmitri Manuilski, dar şi la Bucureşti în prima fază a controlului sovietic, prin ambasadorul Serghei Kavtaradze. Rivalul principal al lui Pauker în partid, Gheorghiu-Dej, nu avusese iniţial nici un fel de legături consistente la Kremlin. În cele din urmă, el a câştigat încrederea unor lideri sovietici, iar în final chiar a lui Stalin, ceea ce a fost esenţial în câştigarea disputei cu principalii competitori din PMR.

Robert Levy consideră că nici unul dintre liderii comunişti din Est – în afară de Tito – nu manifestase o rezistenţă faţă de direcţia trasată de sovietici aşa cum a procedat Ana Pauker, spre exemplu în privinţa colectivizării, a luptei de clasă, a acuzelor la adresa lui Pătrăşcanu, a epurării veteranilor din războiul civil spaniol, a emigrării evreilor în Israel. Ţinând cont de acestea, Pauker chiar a fost o „fracţionistă”, a fost o „deviaţionistă de dreapta”, dincolo de formularea ideologică tipică epocii. Paradoxal, „moscovita” Ana Pauker a avut o viziune diferită de sovietici în multe privinţe, în vreme ce „autohtonul” Dej a urmat neabătut indicaţiile venite de la Kremlin. Cu toate acestea, aserţiunea că Pauker era adevărata stalinistă din conducerea PMR a prins şi s-a extins inclusiv la nivel de anecdote, în perioada în care s-a aflat la putere, dar s-a perpetuat şi ulterior. Una dintre cele mai cunoscute anecdote era legată de presupusul fapt că purta o umbrelă pe străzile Bucureştiului, unde era soare, doar pe motiv că la Moscova ploua.

Responsabilă cu problemele agriculturii în cadrul Secretariatului CC al PMR, Ana Pauker ar fi protejat ţărănimea la începuturile colectivizării, conform demonstraţiei autorului. Ea nu voia adoptarea mecanică a modelului sovietic, s-a pronunţat împotriva acţiunilor punitive contra chiaburilor, pe care i-ar fi vrut „integraţi” paşnic în socialism. În opinia lui R. Levy, aceasta ar fi una dintre revelaţiile cărţii.

Lupta pentru putere la vârful PMR a intrat în faza decisivă spre jumătatea anului 1952. Dej îşi asigurase bunăvoinţa lui Stalin, astfel încât i-a înlăturat fără menajamente din toate funcţiile de partid pe Ana Pauker, Teohari Georgescu şi Vasile Luca, după care aceştia au fost reţinuţi. Prima a fost eliberată în 1953, al doilea în 1956, în vreme ce ultimul, iniţial condamnat la moarte, apoi la închisoare pe viaţă, a decedat în penitenciar în 1963.

Moartea lui Stalin a scutit-o pe A. Pauker de un proces şi cel mai probabil de o condamnare, chiar de soarta lui Rudolf Slánský, conform lui Robert Levy. Potrivit declaraţiei lui Miron Constantinescu, eliberarea ei din închisoare i s-a datorat lui Veaceslav Molotov, care a făcut în mai multe rânduri presiuni asupra lui Gheorghiu-Dej.

Deşi eliberată în 1953, Ana Pauker a rămas un paria în România, a fost ocolită de foştii tovarăşi până la moarte. Diagnosticată cu cancer la sân încă din iunie 1950, a fost internată în spital, a stat în vile ale partidului, dar nu s-a putut găsi un tratament potrivit pentru ea. A murit la 3 iunie 1960.

Ana Pauker a avut o credinţă puternică în comunism, a practicat duplicitatea, autoamăgirea, iluzionarea. Până la moarte, ea şi-a păstrat convingerile comuniste, ba chiar încrederea în partid. Ideatic nu s-a putut rupe de comunism. Avea şi ea, asemenea altora, credinţa că soluţia la problemele societăţii din care provenea era comunismul. Mitului comunist, construit în jurul ei şi propagat de maşinăria propagandistică a Cominternului încă din perioada interbelică, i s-a opus – şi s-a amplificat după 1944 – mitul evreicei comuniste, simbol al suprareprezentării evreilor în PCR, răspândit de cercurile naţionaliste, reluat ulterior de naţional-comunism, inclusiv după 1989. Un con de umbră s-a aşternut peste destinul activistei comuniste după 1952, în pofida reabilitării din 1968, în contextul distanţării lui Nicolae Ceauşescu de imaginea lui Gheorghiu-Dej.

Fie în epocă, fie după aceea, de Ana Pauker s-au lipit diverse etichete: „tovarăşa Ana”, „tovarăşa de fier”, „Doamna Roşie”, „Doamna de Fier”, „Passionaria Balcanilor”, „Stalin cu fustă”, „cea mai nemiloasă femeie din lume”, „un boa constrictor care tocmai fusese hrănit”¹².

Opiniile lui Robert Levy cu privire la Ana Pauker nu scapă de contradicţii, cum de altfel a şi văzut-o pe „eroina” cărţii sale: „[C]a mai toţi liderii de partid contemporani cu ea, Ana Pauker nu se poate sustrage responsabilităţii ei morale – şi condamnării – pentru complicitatea la stalinism şi pentru rolul ei crucial în impunerea comunismului într-o Românie lăsată de izbelişte, şi care totuşi a rezistat”. În acelaşi timp, în privinţa relaţiei cu poporul român, „adevărul este că acest personaj permanent contradictoriu, deşi a fost o stalinistă convinsă şi a jucat un rol fundamental în instalarea comunismului în România, a reprezentat în mod paradoxal o alternativă la stalinismul rigid şi dur, devenit în scurtă vreme emblematic pentru viaţa de partid din România, şi a lăsat o moştenire secretă ca susţinător constant al ţărănimii în sânul ierarhiei comuniste”.

În cele mai bine de două decenii şi jumătate de la prăbuşirea regimului comunist din România, accesul la sursele acestuia este aproape nelimitat, instrumentele de lucru sunt relativ numeroase, dezbaterile s-au profesionalizat, instituţiile în care se produce cercetarea de specialitate sau formarea istoricilor s-au înmulţit şi s-au consolidat, corpul profesional s-a extins şi s-a întărit, cunoaşterea acestui segment esenţial din istoria României este incomparabil mai extinsă şi mai profundă. Iar cartea lui Robert Levy îşi găseşte un loc potrivit în raftul din faţă al istoriei comunismului românesc. Ea îşi păstrează valoarea documentară şi interpretativă nu doar în liniile sale mari, ci şi în privinţa detaliilor. Cum se întâmplă de regulă în cercetare, probabil investigaţii viitoare, pe baza arhivelor între timp deschise, vor amenda, vor nuanţa unele dintre afirmaţiile autorului sau vor scoate la lumină aspecte noi cu privire la viaţa Anei Pauker¹³.

Dorin Dobrincu

1. Vladimir Tismăneanu, Fantoma lui Gheorghiu-Dej, Bucureşti, Editura Univers, 1995; Dennis Deletant, Teroarea comunistă în România. Gheorghiu-Dej şi statul poliţienesc, 1948-1965, traducere de Lucian Leuştean, cu o prefaţă a autorului pentru ediţia în limba română, Iaşi, Editura Polirom, 2001; Alexandra Toader, Cultul personalităţii lui Gheorghe Gheorghiu-Dej (1944-1945), Iaşi, Editura Universităţii „Alexandru Ioan Cuza”, 2015; Elis Pleşa, Gheorghe Gheorghiu-Dej. Cultul personalităţii, Târgovişte, Editura Cetatea de Scaun, 2015.

2. Catherine Durandin, Nicolae Ceauşescu. Adevăruri şi minciuni despre un rege comunist, Bucureşti, Editura Nemo, 1992; Dennis Deletant, Ceauşescu şi Securitatea. Constrângere şi disidenţă în România anilor 1965-1989, Bucureşti, Editura Humanitas, 1998; Thomas Kunze, Nicolae Ceauşescu. O biografie, traducere de Alexandru Teodorescu, Bucureşti, Editura Vremea, 2002; Pavel Câmpeanu, Ceauşescu, anii numărătorii inverse, Iaşi, Editura Polirom, 2002; Anneli Ute Gabanyi, Cultul lui Ceauşescu, Iaşi, Editura Polirom, 2003; Adrian Cioroianu, Ce Ceauşescu qui hante les Roumains. Le Mythe, les représentations et le culte de Dirigeant dans la Roumanie communiste, Bucureşti, Editura Curtea Veche, L’Agence Universitaire de la Francophonie, 2004; Pierre du Bois, Ceauşescu la putere. Anchetă asupra unei ascensiuni politice, traducere de Ioana Ilie, Bucureşti, Editura Humanitas, 2008; Adam Burakowski, Dictatura lui Nicolae Ceauşescu, 1965-1989. Geniul Carpaţilor, traducere de Vasile Moga, prefaţă de Stejărel Olaru, Iaşi, Editura Polirom, 2011₁, 2016₂; Lavinia Betea, Cristian Diac, Florin-Răzvan Mihai, Ilarion Ţiu, Viaţa lui Ceauşescu. Ucenicul partidului, Bucureşti, Editura Adevărul Holding, 2012; Idem, Viaţa lui Ceauşescu. Fiul poporului, Bucureşti, Editura Adevărul Holding, 2013; Idem, Viaţa lui Ceauşescu. Tiranul, Târgovişte, Editura Cetatea de Scaun, 2015.

3. Lavinia Betea, Lucreţiu Pătrăşcanu. Moartea unui lider comunist. Studiu de caz, Bucureşti, Editura Humanitas, 2001.

4. Vladimir Tismăneanu, Cristian Vasile, Perfectul acrobat. Leonte Răutu, măştile răului, Bucureşti, Editura Humanitas, 2008.

5. Ştefan Bosomitu, Miron Constantinescu. O biografie, Bucureşti, Editura Humanitas, 2014.

6. Marius Mircu, Dosar Ana Pauker, editor Mihai Stoian, Bucureşti, Editura Gutenberg - Casa Cărţii, 1991. Vezi şi Ion Calafeteanu (editor), Scrisori către tovarăşa Ana, Bucureşti, Editura Enciclopedică, 2005.

7. În volumul colectiv care a cuprins studiile noastre, Robert Levy a scris despre Primul val al colectivizării: politici centrale şi implementare regională, 1949-1953, în Dorin Dobrincu, Constantin Iordachi (editori), Ţărănimea şi puterea. Procesul de colectivizare a agriculturii în România (1949-1962), cuvânt înainte de Gail Kligman şi Katherine Verdery, Iaşi, Editura Polirom, 2005, pp. 66-82.

8. Ana Pauker: The Rise and Fall of a Jewish Communist, Berkeley and Los Angeles, University of California Press, 2001.

9. Gloria şi decăderea Anei Pauker, traducere de Cristina Pupeză şi Ioana Gagea, Iaşi, Editura Polirom, 2002.

10. Lichidarea lui Marcel Pauker. O anchetă stalinistă (1937-1938), documente traduse şi adnotate de Gheorghe Brătescu, Bucureşti, Editura Univers Enciclopedic, 1995.

11. Dumitru Lăcătuşu, „Procesul Anei Pauker de la Bucureşti şi Craiova (27 februarie 1936 şi 5 iunie – 7 iulie 1936)”, în Adrian Cioroianu (editor), Comuniştii înainte de comunism. Procese şi condamnări ale ilegaliştilor din România, Bucureşti, Editura Universităţii din Bucureşti, 2014, pp. 169-256.

12. Robert Levy, op. cit., passim; Vladimir Tismăneanu, „Dincolo de înfrângerile temporare: Ana Pauker şi mistica politică stalinistă”, pe Contributors.ro, 11 august 2015 (http://www.contributors.ro/global-europa/dincolo-de-infrangerile-temporare-ana-pauker-%C8%99i-mistica-politica-stalinista/, consultat la 1 noiembrie 2016); Andreea Tuzu, „Ana Pauker – «Stalin cu fustă»”, în Historia, 2013 (http://www.historia.ro/exclusiv_web/general/articol/ana-pauker-stalin-fusta, consultat la 1 noiembrie 2016).

13. Biografia Anei Pauker nu a încetat să atragă atenţia, şi nu doar a istoricilor. În 2016 a fost produs şi distribuit filmul documentar Împărăteasa roşie. Viaţa şi aventurile Anei Pauker, în regia lui Radu Gabrea.

Mulţumiri

Am lucrat vreme îndelungată pentru realizarea acestui proiect, beneficiind de ajutorul generos al unor prieteni şi colegi de pe trei continente. În România, aş dori să aduc mulţumiri cordiale lui Marius Oprea, Claudiu Secaşiu, profesor Florin Constantiniu, Mircea Chiriţoiu, Stelian Tănase, Dan Fârnoagă, Alice Dumitrache, Lya Benjamin, Harry Kuler, Alexandru Nistor, Alexandru Şiperco, Tania Şiperco, Eduard Mezincescu, dr. Agnes Mureşan, George Macri, Rodica Radu, Mihai Pelin, Gheorghe Ţuţui, Gheorghe Neacşu, Florin şi Liliana Bălteanu, Mihaela Arsene, Aurelia Albu, Sorin Cozmanciuc, Luciei Popovici de la Polirom şi angajaţilor birourilor de relaţii internaţionale ale Academiei Române şi Institutului de Istorie „Nicolae Iorga”. Aduc mulţumiri şi deosebita mea apreciere lui Gheorghe şi Tatiana Brătescu, ale căror sprijin şi ajutor au fost nepreţuite.

În Israel, rămân pentru totdeauna îndatorat fratelui meu Neal Levy, Orna Sasson-Levy, Ze’ev Dunie, Liviu Rotman, Şlomo Leibovici-Laiş, Jean Coler şi mai ales lui Sorin Toma. O sinceră gratitudine datorez lui Michel şi Marie Birnbaum şi Cristinei Boico din Paris.

Pe acest continent (american) aş dori să mulţumesc profesorului Vladimir Tismăneanu, care mi-a oferit un nepreţuit ajutor şi îndrumare de specialitate încă de la iniţierea acestui proiect în anii 1980. Mi-a pus la dispoziţie, cu toată bunăvoinţa, documente extrem de importante din dosarul de anchetă al Anei Pauker, care îmi fuseseră interzise foarte mulţi ani. Sunt de asemenea foarte recunoscător lui Sheryl Levy-North, Dumitru Cercel, Georgiana Fârnoagă, Barbara Bernstein, David Hirsch, Vera Wheeler, profesor Anna Igra, profesor Sharon Gillerman, profesor Steven J. Zipperstein, profesor Barisa Krekic, profesor Michael Heim, lui Jane Stewart, Marcia Rorty, Ilie Zaharia şi Iosif Bujes. Adresez deosebite mulţumiri şi înaltă apreciere mentorilor mei, profesorii Ivan T. Berend şi Gail Kligman, pentru sprijinul lor plin de răbdare şi îndrumarea intelectuală.

În sfârşit, aş dori să le mulţumesc din toată inima părinţilor mei, Rose şi Ben Levy, şi camarazilor mei de arme, Erica Silverman şi Dorothy H. Rochmis, pentru tot.

Introducere

În septembrie 1948, pe coperta revistei Time apărea portretul unei femei între două vârste, solidă şi impunătoare – cu o privire cutezătoare şi îndârjită, cu părul pieptănat vâlvoi pe spate şi cu o expresie trufaşă, aproape ameninţătoare, confirmând cu uşurinţă descrierea celor de la Time: „cea mai puternică femeie în viaţă”. Într-un articol publicat câteva luni mai târziu, Life o descria ca având „o putere de netăgăduit… Vocea îi este profundă, tonul încrezător, maniera energică. Este o femeie extraordinar de dinamică”¹. După părerea unui distins diplomat israelian, ea era „un adevărat ministru”, o prezenţă remarcabilă printre atâţia demnitari cu care acesta avusese de-a face în vremea respectivă; în opinia unui reprezentant al unei organizaţii evreieşti, era o figură excepţională, în comparaţie cu care Golda Meir pălea; iar în opinia unui activist sionist, care îi fusese vechi prieten din copilărie şi care a fost apoi închis în timpul regimului ei, „[ea] era fascinantă – plină de viaţă şi devotată în totalitate idealurilor ei. Dacă ar mai trăi şi azi şi ar intra pe uşă în momentul acesta, aş întâmpina-o cu toată căldura”². Există şi alte păreri mai puţin măgulitoare: după spusele unuia dintre observatori, „o femeie aspră, inteligentă şi diabolică”; după părerea altuia, o „femeie nemiloasă…, o persoană orgolioasă, violentă şi lipsită de scrupule”³. Cu toate acestea, din orice punct de vedere, ea era un personaj fascinant, iar povestea vieţii ei întruneşte toate datele unui scenariu de succes: fiica unor evrei evlavioşi de condiţie modestă, ea s-a ridicat pe culmile puterii într-o ţară care, prin tradiţie, dispreţuia atât femeile, cât şi evreii. Era, bineînţeles, Ana Pauker – pe atunci marea „Doamnă roşie” a blocului sovietic şi luceafărul de pe cerul României comuniste.

Oficial ministru de Externe al României între 1947 şi 1952 – cea dintâi femeie din istoria modernă care a deţinut o asemenea funcţie –, Ana Pauker era de fapt liderul neoficial al Partidului Comunist Român imediat după război şi, ani la rând, conducătorul din umbră al ţării. Întotdeauna menţionată în fruntea bogatei liste a femeilor care s-au distins de-a lungul timpului prin activitatea lor revoluţionară, Ana Pauker, spre deosebire de Rosa Luxemburg sau Dolores „La Passionaria” Ibarruri, a ajuns „în vârf” – cea dintâi şi cea din urmă femeie care a reuşit o astfel de performanţă în lumea comunistă. Cu toate acestea, astăzi, iarăşi spre deosebire de celelalte, Ana Pauker aproape a dispărut din istorie. Considerată printre cei mai longevivi lideri stalinişti, despre Ana Pauker nu se ştie aproape nimic în afara graniţelor României. Foarte puţini dintre contemporanii care aderă la politica progresistă sau de stânga par să fi auzit vreodată de ea, în timp ce, dintre feministe, chiar şi cele care încearcă să reconsacre elemente matriarhale din trecut ca modele demne de urmat în prezent nu au nici cea mai vagă idee cine a fost Ana Pauker⁴.

În acelaşi timp, Ana Pauker lipseşte cu desăvârşire din istoriografia evreiască. Acest lucru se datorează probabil perceperii convenţionale a comuniştilor evrei ca „evrei non-evrei” care şi-au repudiat identitatea şi şi-au abandonat poporul în favoarea universalismului revoluţionar⁵. Nemaiavând statutul conferit de identitatea religioasă şi nefiind interesaţi exclusiv de interesele proprii evreilor, istoria poporului evreu i-a exclus pe aceşti protagonişti. Într-adevăr, istoricii evrei o descriau pe Ana Pauker în termenii pe care îi utiliza primul-ministru israelian David Ben-Gurion în 1949: „Această fiică a unui rabin evreu care acum locuieşte în Israel încearcă să distrugă comunitatea evreiască din ţara ei. Pentru ea, orice evreu este fascist. Ar vrea să abată foamete [asupra Israelului] pentru a-i descuraja pe evrei să vină aici”. După cum observa de curând un om de ştiinţă, Ana Pauker a ajuns să reprezinte „arhetipul urii de sine” în rândurile comuniştilor evrei⁶.

În România, pe de altă parte, Pauker a devenit o figură mitică, simbol al reprezentării preponderente a evreilor în comunismul românesc şi, de asemenea, al terorii şi asupririi din anii stalinişti. Subiect de referinţă în discursul public al României postcomuniste, Ana Pauker ilustrează exemplar ceea ce desemnează astăzi termenul „cominternist”, elementul străin strecurat în sistemul comunist românesc, provenind în mod invariabil din rândurile minorităţilor etnice şi întotdeauna contrastând negativ cu „patrioţii” etnici români de tipul lui Gheorghe Gheorghiu-Dej sau Nicolae Ceauşescu. Această scindare în comunişti „buni” şi „răi” îşi are sorgintea într-un trecut dominat de neîncredere şi blamare a „celuilalt” – străini sau membri ai minorităţilor interne – specific regiunii. La acesta se adaugă un pattern de antisemitism diversionist consacrat în România, la care mai-marii ţării au recurs, de pildă, în legătură cu controversata problemă ţărănească din secolul al XIX-lea şi începutul secolului XX. Dar îl definim pe „celălalt” şi prin prisma apartenenţei sexuale; Ana Pauker nu era detestată numai pentru faptul că era evreică, deci şi „străină”, dar şi pentru că, femeie fiind, a avut îndrăzneala să conteste normele impuse prin tradiţie.

Mai mult, vreme de mai bine de patruzeci de ani, propagandiştii comunişti români au au avut grijă să o prezinte pe Ana Pauker ca pe o stalinistă radicală şi dogmatică, principalul promotor al politicii de inspiraţie sovietică în zorii regimului comunist din România. Această caracterizare continuă şi astăzi, unii dintre acoliţii acelui regim formulând-o limpede recent. „Ana Pauker…”, afirma unul dintre ei, „a excelat în implementarea stalinismului în România în cel mai scurt timp posibil”. Iar un altul adăuga: „aş spune că era conducătorul de partid cel mai orientat spre stalinism din perioada respectivă”. Acţiunile ei se ghidau, conchidea un al treilea, după o formulă simplă şi tranşantă: „Teroare, Dezbinare, Pauperizare”⁷. Această caracterizare a fost în mare măsură preluată de cercetătorii din Occident; refuzându-li-se multă vreme accesul la arhivele Partidului Comunist, ei nu aveau nici o posibilitate de a aprecia adevăratele reacţii ale liderilor statelor-satelit la stalinizarea forţată a respectivelor regimuri⁸. Totuşi, altminteri decât în cazul unora dintre aceşti lideri, istoricii par să fi asimilat ca o certitudine obedienţa Anei Pauker: înconjurată din toate părţile de zvonurile care o acuzau că şi-ar fi denunţat propriul partener de viaţă ca troţkist în zilele Marii Terori de la sfârşitul anilor ’30, „servilismul său fanatic faţă de Moscova nu numai că nu era pus la îndoială, ci devenise de-a dreptul legendar”. Una dintre nenumăratele anecdote pe această temă o prezintă pe Ana Pauker plimbându-se pe străzile Bucureştiului cu umbrela deschisă, într-o zi senină de vară. Fiind întrebată de ce face acest lucru, ea răspunde: „N-ai ascultat postul de radio sovietic azi? Plouă la Moscova!”⁹.

Cartea de faţă prezintă, într-o perspectivă inedită, viaţa şi cariera Anei Pauker pentru a dezvălui faptul că, în bună parte, ceea ce se credea că se ştie despre ea ţine mai mult de legendă. Datele ne dezvăluie o persoană caracterizată mai curând de contradicţii decât de dogmatism: un lider comunist a cărui loialitate faţă de Stalin şi Uniunea Sovietică atingea dimensiunile fanatismului, dar care s-a opus activ liniei staliniste şi a înfruntat cu bună ştiinţă directivele sovietice referitoare la câteva chestiuni importante – o atitudine fără precedent, mai ales în contextul riscant al ultimilor ani ai lui Stalin. Într-adevăr, din acţiunile Anei Pauker transpare exemplar nesupunerea unui acolit faţă de dictatul stalinist în perioada de glorie a „stalinismului la apogeu” (adică între expulzarea lui Tito din Cominform în 1948 şi moartea lui Stalin în 1953) şi surprinde caracterul complex al dinamismului politic ce definea comunismul postbelic, mai presus de convingerile tradiţionale.

De asemenea, faptele o prezintă pe Ana Pauker ca pe un evreu comunist câtuşi de puţin afectat de ura de sine. Aparent detaşată de orice aspect legat de evrei şi iudaism, ea promova o viziune independentă în chestiunile evreieşti, de respingere a abordării tradiţionale marxist-leniniste din perspectiva apartenenţei de clasă şi de autorizare a liberei emigrări a evreilor români în Israel, chiar după ce sovieticii au adoptat o atitudine tot mai ostilă faţă de statul evreu. Mai mult decât atât, în tot acest timp, Ana Pauker s-a dedicat cu fermitate internaţionalismului revoluţionar, identificându-se totodată sincer cu poporul român.

Studiul de faţă a pornit de la premisa că povestea Anei Pauker, a comuniştilor evrei în general, reconstituie o pagină de istorie esenţială nu doar din perspectiva comunismului şi a românilor, dar şi din aceea a destinului contemporan al evreităţii. După cum observa regretatul istoric israelit Jacob L. Talmon, când a iniţiat Holocaustul în Europa, „Hitler şi-a ales drept ţintă predilectă revoluţionarul internaţionalist evreu de orientare marxistă, prototipul răufăcătorului evreu, microbul devastator al întregii civilizaţii ariene”¹⁰. Mai mult, soarta revoluţionarilor evrei a reflectat tragedia întregii populaţii evreieşti din Europa. În cele din urmă, indiferent de distanţa sau dezinteresul care îi separau de confraţii lor evrei, oricât de mult şi-ar fi dorit să se desprindă de tot ce era evreiesc, destinul acestor radicali denotă o evidentă continuitate a trecutului evreu.

Gradul în care personalitatea Anei Pauker a devenit un stereotip este emblematic pentru ideile tradiţionale despre comuniştii evrei în general, „iudeo-bolşevismul” mitic denotând preponderenţa evreilor în mişcarea comunistă. Ca majoritatea stereotipurilor, şi acesta se construieşte în jurul unui sâmbure de adevăr. Într-un studiu despre comuniştii evrei din Polonia publicat recent, Jaff Schatz reproduce succint o vastă literatură în măsură să susţină cu argumente prezenţa evreilor în mişcarea comunistă şi cea revoluţionară în general. Schatz sugerează că nici una dintre diversele teorii în circulaţie – care, toate, pun accent pe factorii psihologici, culturali sau sociali – nu poate explica acest fenomen complex şi divers care sfidează generalizarea exagerată¹¹. În cazul României, Ana Pauker făcea parte dintr-un cerc restrâns de evrei care s-au alăturat Partidului Social-Democrat al Muncitorilor din România înainte de primul război mondial. Dimpotrivă, majoritatea evreilor români au evitat să se angajeze în mişcarea revoluţionară sau au aderat la mişcări sioniste ca reacţie la marginalizarea lor crescândă. Pe măsură ce situaţia politică s-a polarizat o dată cu venirea la putere a fascismului în anii ’30, un număr tot mai mare de sionişti socialişti au trecut de partea comuniştilor; într-adevăr, mişcarea marxist-sionistă Hashomer Hatzair a devenit cunoscută unora dintre membrii de partid ca pepinieră de comunişti evrei în România deceniului respectiv¹². Statistici secrete ale Partidului Comunist Român (PCR) arătau că distribuţia pe etnii a membrilor partidului în 1933 era de 26,58% unguri, 22,65% români şi 18,12% evrei; veterani evrei din PCR susţin că proporţia evreilor în perioada respectivă era de fapt mult mai mare (aproximativ 50%), pentru că majoritatea celor înregistraţi ca maghiari erau în realitate evrei maghiarizaţi din Transilvania. Cu toate acestea, cifrele nu erau semnificative la nivelul populaţiei evreieşti din România (aproximativ 800.000 până în 1940): la sfârşitul celui de-al doilea război mondial, PCR îşi revendica 700-800 de membri şi câteva mii de simpatizanţi de toate etniile¹³.

Imediat după război, numărul evreilor care se alăturaseră PCR a crescut vizibil, deşi, o dată în plus, aceştia nu reprezentau nici pe departe majoritatea evreilor români. Mulţi dintre noii recruţi erau, se pare, evrei mai tineri, atraşi de idealul de a construi o nouă ordine „democratică” după ororile şi dezastrul cauzate de război¹⁴. Rolul lor s-a dovedit esenţial în consolidarea noului regim, în condiţiile în care numărul membrilor de partid nu era deloc încurajator, specialiştii români pieriseră în timpul războiului şi date fiind numeroasele epurări din perioada postbelică şi nevoia de oameni care să nu fi fost implicaţi în vechiul regim. Acelaşi fenomen s-a petrecut şi în Rusia sovietică imediat după revoluţia din octombrie, când mulţi evrei ruşi, confruntaţi cu atacurile antisemite în forţă ale „albilor”, au intrat în aparatul guvernamental, înlocuind vechea birocraţie şi intelighenţie, care boicotau regimul sovietic; de fapt, Lenin însuşi a afirmat că evreii i-au „sabotat pe sabotori”, recuperând astfel victoria revoluţiei prin neutralizarea boicotului¹⁵. Deşi intervenţia lor s-a dovedit necesară în România după cel de-al doilea război mondial, ea a fost pentru scurtă vreme: până la sfârşitul anului 1945, graţie campaniei PCR de recrutare în masă, dintre cei peste 300.000 de membri de partid, nu mai puţin de 71% erau etnici români şi doar 7% erau evrei¹⁶.

Totuşi, pentru prima dată în istoria României, în noul regim, evreii ocupau poziţii de conducere. Acest lucru a declanşat la nivel naţional un puternic val de antisemitism, aşa cum s-a întâmplat şi în Uniunea Sovietică în anii ’20. Acolo, prezenţa evreilor în guvern a generat resentimente şi animozităţi atât de puternice, încât nici Kremlinul nu a putut să le ignore. Potrivit unui istoric, sursa acestui antisemitism „se afla în rândurile deposedaţilor şi declasaţilor aparţinând clasei urbane de mijloc şi răzbătea în straturile superioare ale muncitorilor industriali, studenţilor din universităţi, membrilor Tineretului Comunist şi, nu în cele din urmă, chiar în rândurile Partidului Comunist”¹⁷. Principalul izvor de conflicte îl constituia mobilitatea socială a evreilor, ale căror ocupaţii erau cu totul altele faţă de cele de până atunci. Aceasta s-a întâmplat în Franţa postrevoluţionară, unde evreii emancipaţi s-au concentrat în centrele urbane, părând să se adapteze mai uşor economiei de piaţă a noii ordini liberale. Mulţi îi considerau pe evrei principalii beneficiari ai recentelor transformări şi presupuneau că tot ei poartă răspunderea lor. Credeau că evreii au recurs la individualism şi atomizarea liberalismului, precum şi la internaţionalismul socialismului revoluţionar pentru a distruge societatea creştină tradiţională, menţinându-şi în acelaşi timp propria coeziune¹⁸. Cu alte cuvinte, atât liberalismul, cât şi socialismul apăreau ca o conspiraţie evreiască.

Un alt factor al acestui antagonism era ceea ce remarca Talmon ca fiind un „laitmotiv” în istoria evreilor şi avându-şi originile în rolul de deschizători de drumuri al evreilor în societatea europeană.

În renumita sa lucrare despre începuturile vieţii urbane în Europa secolelor XI-XII, Henri Pirenne avansa teza că pionierii acesteia au fost epave umane, evadaţi, iobagi care fugiseră din satele lor, oameni fără nume, ocupaţie, situaţie sau reputaţie. În continuare, generalizând, a afirmat că, dintotdeauna, principalii actori ai marilor transformări sociale şi ai noilor aventuri au fost tocmai această categorie de indivizi. Cei cu o situaţie bună, prosperă rămân sclavii averii şi privilegiilor. Se fereau de schimbare, căci aceasta atrăgea după sine strămutare, risc – prin urmare, era percepută nefavorabil. Cei în cauză erau indivizi care nu aveau nici o obligaţie, nici o reputaţie de pierdut şi nici nu erau înrădăcinaţi pentru totdeauna şi în mod sigur într-un anumit loc, fiind deci interesaţi de noi ocupaţii. Observaţia făcută de Pirenne poate fi considerată aproape o regulă a vieţii evreilor, atât în Evul Mediu, cât şi în timpurile moderne. În Evul Mediu, evreii au ales sau au fost împinşi să umple un gol şi să joace un rol necesar de pionierat. La început au fost invitaţi şi întâmpinaţi cu privilegii de către regi, marii întemeietori de oraşe, în calitate de bancheri şi negustori… Cu timpul…, populaţiile creştine şi-au pierdut oroarea faţă de camătă şi au început să vadă comerţul şi negoţul cu ochi buni, ca fiind atât respectabil, cât şi profitabil… Au recurs la un mijloc de trai sigur, eliminându-i pe uzurpatorii şi paraziţii care, deşi ostracizaţi şi lipsiţi de apărare, dispuneau de capacitatea şi îndrăzneala de a-i avea la mână pe cei de neam mare. Astfel, evreii au fost goniţi din toate ţările Europei Occidentale în Evul Mediu târziu¹⁹.

Un scenariu similar a avut loc ulterior în Europa Centrală şi de Est, unde evreii au fost încurajaţi să-şi asume un rol economic important în regiunile subdezvoltate şi neurbanizate. Aristocraţiile din Polonia, Lituania, Ungaria şi România urmăreau cu interes dezvoltarea industriei, dar se temeau de ascensiunea clasei de mijloc autohtone, care ar fi putut deveni un potenţial rival politic. Au preferat aşadar o clasă mijlocie „străină”, inofensivă din punct de vedere politic, şi le-au oferit evreilor ocazia de a munci ca hangii, meşteşugari şi arendaşi de mori sau berării în noile oraşe întemeiate la marginea vastelor lor moşii. Condiţiile economice din ce în ce mai precare şi explozia demografică din secolul al XIX-lea au atras migrarea în masă a micii nobilimi scăpătate şi a ţărănimii nevoiaşe înspre aceste oraşe, unde i-au găsit deja stabiliţi pe evrei. Concurenţa şi tensiunile naţionaliste care au rezultat de aici nu puteau lua sfârşit decât o dată cu dispariţia evreilor din regiune²⁰.

Acest pattern urma o regulă general valabilă în ceea ce priveşte grupurile marginale: atunci când un nou grup etnic sau religios imigrează într-o zonă deja populată, procesul de accedere la poziţiile economice şi sociale deja existente este dificil. Majoritatea va tolera minoritatea şi-i va permite să pătrundă pe poziţiile ei doar dacă nou-veniţii satisfac nevoi economice ce nu implică o concurenţă. Minoritatea trebuie deci să identifice surse de venit încă neexplorate (adică să desfăşoare o activitate de pionierat), dar, imediat ce minoritatea se statorniceşte, majoritatea începe să râvnească la noile poziţii²¹.

Ca urmare, atunci când Partidul Comunist Român a ieşit din ilegalitatea anilor interbelici pentru a constitui noua ordine, s-a considerat că iniţiatorii săi evrei au fost privilegiaţi în mod nemeritat şi exagerat. Au urmat imediat apeluri la „proporţionalitate”, iar regimul, adaptându-se majorităţii, a reacţionat prin „românizarea” partidului. „Preponderenţa evreilor”, o realitate a ilegalităţii, nu a mai fost tolerată începând cu sfârşitul anilor ’40: a urmat o constantă epurare a evreilor din vechea gardă, cei cu care erau înlocuiţi fiind exclusiv etnici români²².

Epurarea Anei Pauker în mai 1952, parte din acest proces, era atât o consecinţă firească a politicii sale pur deviaţioniste, cât şi a dezvoltării fără precedent a antisemitismului în blocul comunist. Dovezile arată că Ana Pauker ar fi avut acelaşi destin ca şi Rudolf Slánský (executat în decembrie 1952) în Cehoslovacia, dacă procesul ei nu ar fi fost brusc anulat după moartea lui Stalin. Ea a rămas totuşi una dintre victimele de notorietate ale marii epurări a evreilor din ultimii ani ai lui Stalin, de fapt o repercusiune a antisemitismului oportunist din cadrul stângii revoluţionare. Acesta era „socialismul imbecililor” către care îşi îndreptase revolta August Bebel, exploatarea urii faţă de evrei de către o parte a mişcării socialiste active la începutul secolului al XIX-lea. Distinct de antisemitismul politic, fenomenul a apărut o dată cu Iluminismul, când raţionaliştii progresişti şi radicalii anticlericali au atacat iudaismul în locul ţintei lor reale, Biserica creştină. Deiştii, adepţi fervenţi ai „religiei naturale” şi adversari aprigi ai clerului, au blamat iudaismul, identificându-l drept „rădăcina răului” din cadrul Bisericii. În manieră similară, „tinerii hegelieni”, susţinând separarea Bisericii de Stat şi dedicându-se total unei critici radicale la adresa creştinismului, au atacat iudaismul pentru vina de a fi generat tot ceea ce i se reproşează religiei creştine. Partidele social-democrate, formate pe la 1860, au mobilizat strategii asemănătoare, inclusiv acceptarea fără rezerve a antisemitismului de dreapta, cu credinţa că, până la urmă, acest lucru va aduce beneficii mişcării socialiste²³. Social-democraţii germani şi austrieci au abandonat în cele din urmă astfel de strategii după ce au pierdut teren în faţa partidelor antisemite din ţările lor. În Franţa şi Europa Occidentală ele au continuat însă, de unde reacţia favorabilă a revoluţionarilor ruşi la pogromurile antisemite în anii ’80 ai secolului al XIX-lea. Comuniştii germani au apelat cu regularitate la aceste metode în timpul Republicii de la Weimar²⁴.

Momentul în care Kremlinul a jucat pe cartea evreiască urmărind interese diversioniste după cel de-al doilea război mondial a marcat sfârşitul încercărilor evreilor de a se integra în societatea est- şi central-europeană prin intermediul comunismului. Excluzându-se din comunitatea evreiască cu o fervoare ieşită din comun, comuniştii evrei sperau să se eschiveze de la asuprirea naţionalistă eliminând sau depăşind naţionalismul prin ralierea la internaţionalismul revoluţionar. Pentru ei, „Internaţionala” avea, fără îndoială, o semnificaţie mult mai adâncă decât pentru cei care considerau drepturile lor naţionale ca fiind indiscutabile. Aceasta făcea într-adevăr parte dintr-o tradiţie îndelungată a radicalismului evreiesc, lucru uşor de observat, de pildă, la evreii din Narodnaia Volia, în Rusia secolului al XIX-lea, practic singurii printre tovarăşii lor populişti care au îmbrăţişat socialismul cosmopolit²⁵. Aşa cum scria autorul evreu Haim Hazaz, în timp ce revoluţionarii ruşi, germani sau francezi luptau să reabiliteze proletariatul din propriile lor ţări, revoluţionarii evrei şi-au pus în gând să salveze întreaga omenire²⁶. Până la urmă, speranţele lor de eliberare prin revoluţie s-au dovedit o iluzie tragică.

Mai mult, eşecul integrării evreilor în timpul comunismului reflecta eşecul general al evreilor în procesul de asimilare de către societatea europeană. În unele părţi ale Europei moderne, evreilor li s-a oferit posibilitatea de a se integra şi de a fi acceptaţi în acord cu principiile universaliste ale Iluminismului, dar cu un anumit preţ: trebuiau să-şi abandoneze caracterul aparte şi felul lor specific de viaţă, în schimbul eradicării antisemitismului şi a statutului lor de paria²⁷. Aceasta însemna totodată renunţarea la ocupaţiile lor „parazitare” şi „exploatatoare” tradiţionale, ca şi cum şi-ar fi ales ei înşişi astfel de poziţii. Oferind acest „contract de asimilare” minorităţii evreieşti, grupul majoritar sugera că numai şi numai caracterul diferit al evreilor, însuşirile lor presupus retrograde şi degradante au dus la prejudecata şi ostilitatea create împotriva lor şi că evreii ar putea fi acceptaţi la nivel de individ dacă fiecare dintre ei va încerca să devină mai acceptabil ca atare²⁸. Mulţi evrei au considerat această premisă destul de rezonabilă. În fond, nu susţinea oare una dintre axiomele lumii noi faptul că numai educaţia şi cultura erau cu adevărat importante? Nu sugerau oare principiile iluministe faptul că individul poate depăşi orice obstacol şi învinge orice ostilitate pur şi simplu educându-se îndeajuns şi devenind suficient de „cult”? Drept urmare, un mare număr de evrei emancipaţi au devenit fanatici ai culturii, obsedaţi de progres şi ştiinţă de carte. De unde până mai ieri erau complet marginalizaţi şi izolaţi de comunitatea majoritară, peste noapte, se părea că au devenit cei mai devotaţi partizani ai culturii naţionale în aproape toate ţările unde locuiau²⁹. În acelaşi timp, ei erau mai mult decât bucuroşi să abandoneze ocupaţiile spre care fuseseră orientaţi obligatoriu prin tradiţie generaţii la rând şi să profite de ocazie pentru a aborda profesii şi domenii până atunci interzise.

Totuşi, o clauză implicită a contractului s-a dovedit a fi călcâiul lui Ahile pentru evreii participanţi la procesul de asimilare: grupul majorităţii îşi rezerva dreptul exclusiv de a decide momentul în care evreii se vor fi dezbărat de însuşirile lor dezagreabile „tipic evreieşti” într-o asemenea măsură încât să satisfacă acest contract. Curând a apărut evident faptul că, indiferent ce ar fi făcut evreii, această decizie nu avea să survină niciodată³⁰. Cei care reuşiseră să elimine diferenţele culturale dintre ei şi majoritate erau consideraţi, în mod ironic, mai diferiţi decât înainte³¹. Un entuziasm constant în faţa culturii naţionale a devenit, brusc şi paradoxal, o expresie a caracterului venetic. „Ceea ce i-a ţinut, mai mult decât orice altceva, pe evreii doritori de a fi asimilaţi departe de orice grup al majorităţii a fost tocmai zelul lor de a fi asimilaţi…”³² „Calitatea de evreu” însăşi, considerată de mulţi o parte inexorabilă a alcătuirii oricărui evreu asimilat, era acum scoasă în evidenţă ca un viciu, din cauza căruia evreii trebuiau să fie evitaţi (sau, dimpotrivă, apreciaţi în cadrul anumitor grupări avangardiste), iar evreii au rămas diferiţi în mod inexplicabil³³. Mai mult, aceştia au descoperit curând că, în ciuda orientării spre ocupaţii mai acceptabile, nu au reuşit să recupereze handicapul în raport cu majoritatea. În mod miraculos, noile lor ocupaţii au ajuns să fie stigmatizate ca fiind „iudaizate” şi întinate iremediabil, deşi înainte fuseseră cât se poate de respectabile³⁴. În acelaşi timp, ocupaţiile tradiţionale „evreieşti”, înainte detestate, au devenit brusc acceptabile imediat ce au fost preluate în exclusivitate de non-evrei. Era clar că problema nu se punea la nivelul ocupaţiilor, ci al persoanelor care le exercitau; profesiile evreieşti erau detestate din cauză că erau exercitate de evrei, şi nu invers³⁵.

Toate aceste adevăruri transpar din experienţa pe care au trăit-o evreii în timpul comunismului. În timp ce activiştii de partid evrei renunţau la propria identitate, la propriul trecut şi îmbrăţişau cultura majorităţii în numele internaţionalismului revoluţionar, comunitatea evreiască era transformată în mod sistematic în muncitori „productivi”, punându-se astfel capăt rolului socio-economic pe care îl jucase până atunci. Dar acest lucru nu a împiedicat resuscitarea antisemitismului maselor în aceste societăţi, ci, dimpotrivă, chiar a alimentat-o, din motivele pe care le-am menţionat deja. Cu cât erau mai asimilaţi, cu atât păreau mai uniţi şi mai ameninţători pentru majoritate; cu cât erau mai productivi, cu atât erau priviţi ca uzurpatori ai majorităţii³⁶.

Destinul Anei Pauker nu ilustrează numai acest efect, ci şi eşecul fundamental al femeilor în timpul comunismului de a răsturna şabloanele tradiţionale ale societăţilor din care proveneau. Cazul Pauker are chiar o dimensiune instructivă, prin aceea că facilitează o dată în plus clarificarea problematicii asimilării evreilor – asupra căreia istoricii evrei au revenit recent cu revizuiri considerabile. La prima vedere, atitudinea Anei Pauker de susţinere a emigrării evreilor sugerează faptul că ea reconsiderase potenţialul internaţionalismului revoluţionar de a rezolva „chestiunea evreiască”, probabil în replică la dezvoltarea antisemitismului popular şi de stat în cadrul blocului sovietic în timpul ultimilor ani ai lui Stalin. Aşa stând lucrurile, pare să se confirme teoria istoriografică clasică despre asimilarea evreilor, conform căreia viaţa modernă a evreilor este caracterizată de „bipolaritate”. Lansată de istoricul evreu Simon Dubnov, teoria susţinea că, pe măsură ce societatea devine mai deschisă şi mai tolerantă, creşte pericolul asimilării şi dezintegrării din interiorul minorităţii evreieşti; şi, dimpotrivă, cu cât societatea tinde spre intoleranţă şi antisemitism, cu atât evreii reacţionează prin reînnoită solidaritate³⁷.

Totuşi, această dihotomie nu explică deciziile Anei Pauker de raliere la grupuri evreieşti în primii săi ani de activitate în cadrul mişcării socialiste şi comuniste, când partidul i-a acceptat şi tolerat cel mai mult pe evrei; nu explică nici respectul, nici consecvenţa în relaţiile ei cu părinţii şi fratele, evrei ortodocşi, de-a lungul carierei sale comuniste. Aici, se pare, avem de-a face cu prezervarea loialităţilor originare ale unei evreice pe deplin asimilate – o anomalie care, în alte contexte, i-a determinat pe istorici să respingă ideea de bipolaritate a asimilării evreilor şi să sublinieze multiplicitatea factorilor care fac ca în această privinţă, generalizările să nu fie posibile³⁸. Deşi identitatea evreiască a Anei nu trebuie accentuată exagerat, cazul în speţă dovedeşte că asimilarea evreilor, inclusiv simpatizarea cu internaţionalismul revoluţionar nu presupun în mod implicit non-identificarea cu ceilalţi evrei. Cu toate acestea, este important să subliniem loialităţile ei diverse şi contradictorii. Indiferent cât de decisivă a fost alienarea datorată condiţiei de evreu şi femeie în societatea românească pentru orientarea ei către mişcarea comunistă sau în ce măsură internaţionalismul ei revoluţionar s-a transformat într-un devotament mecanic faţă de Uniunea Sovietică, în cele din urmă, Ana Pauker s-a dovedit o protectoare tenace a ţărănimii române – şi aceasta împotriva voinţei mentorilor ei de la Moscova. Iată una dintre revelaţiile esenţiale ale prezentului studiu.

Cercetările asupra cazului Ana Pauker au creat probleme de la început – nu numai din cauza refuzului prelungit al României de a-şi deschide arhivele, dar şi a numeroaselor capcane inerente cercetării Partidului Comunist. Tony Judt, de exemplu, a avertizat recent asupra „pericolului de a supraestima cunoştinţele şi comprehensiunea ce pot fi extrase din arhivele (comuniste) deschise de curând, indiferent cât de promiţătoare ar putea părea ele. O «arhivă», până la urmă…, nu este o sursă de veridicitate. Motivele şi scopurile celor care elaborează documente, limitele propriei lor cunoaşteri, încorporarea bârfelor şi a exagerărilor într-un raport către un superior ierarhic, distorsiunile datorate ideologiei şi prejudecăţilor, toate trebuie luate în considerare”³⁹. La aceasta se adaugă tendinţa bine cunoscută a conducătorilor comunişti, pur şi simplu din obişnuinţă probabil, de a păstra neschimbate metodele conspirative din ilegalitate în dirijarea activităţii şi în perioada postbelică⁴⁰. Uneori decideau să nu lase nici o dovadă asupra anumitor şedinţe sau ordonau stenografelor să se oprească din lucru atunci când discuţiile atingeau puncte deosebit de sensibile. Potrivit uneia dintre sursele citate, conducerea partidului readapta uneori materialul de arhivă în dorinţa sa permanentă de a rescrie istoria⁴¹. Dar asemenea măsluiri, pare-se, constau de obicei în „pierderea” documentelor. Ştim, de exemplu, că secretarul general Gheorghe Gheorghiu-Dej a ordonat cel puţin o dată ca anumite documente de arhivă să fie distruse⁴².

Aşadar, se impunea consultarea mai multor documente, pentru a acumula cât mai mult material din multiple surse posibile, în vederea coroborării informaţiilor, precum şi a completării şi corectării inevitabilelor goluri şi erori. De aceea, documentele de arhivă citate aici includ stenograme ale Biroului Politic şi Secretariatului Comitetului Central al PCR (redenumit Partidul Muncitoresc Român în februarie 1948) şi, de asemenea, cele ale plenarelor Comitetului Central, sesiunilor Consiliului de Miniştri, ale întrunirilor periodice ale secretarilor regionali de partid şi ale şedinţelor diferitelor secţii ale aparatului Comitetului Central. La acestea se adaugă documente de anchetă ale comisiilor oficiale de partid, precum şi interogatorii şi declaraţii penale din arhivele fostei Securităţi. În sfârşit, am completat cercetările de arhivă cu interviuri detaliate cu circa optzeci de martori provenind din cercuri intime ale elitei de partid – dintre care mulţi au avut pentru prima dată prilejul de a vorbi liber.

Procurarea unui material atât de vast mi-a dat posibilitatea să verific veridicitatea anumitor documente, în special interogatorii şi declaraţii penale care, din motive lesne de înţeles, sunt inerent îndoielnice. La analiza unor asemenea surse am respectat o serie de reguli fundamentale. Mai întâi, nici un interogatoriu penal nu poate fi considerat ca având valoare absolută dacă nu este coroborat cu alte surse. În al doilea rând, datarea interogatoriilor din închisoare are o importanţă crucială. Metoda torturii a fost aplicată asupra anumitor membri de partid din România începând din vara anului 1952; în concluzie, interogatoriile care au avut loc înainte de această dată sunt mai demne de încredere decât cele ulterioare. În al treilea rând, interogatoriile desfăşurate în prezenţa unor comisii de partid sunt mult mai sigure decât cele penale organizate în închisoare. Şi în acest caz, trebuie să ne păstrăm scepticismul: uneori cei interogaţi de comisiile de partid încercau să spună exact ceea ce voiau anchetatorii să audă, îndeosebi în declaraţiile făcute imediat după eliberarea din închisoare (probabil ca o condiţie a eliberării). Aşadar, în al patrulea rând, declaraţiile în faţa comisiilor de partid făcute înainte de încarcerare erau mai credibile decât cele luate după intrarea în detenţie şi au prioritate. În al cincilea rând, în orice declaraţie, mărturia implicând un lider aflat la putere în acea vreme este probabil adevărată, întrucât atât deţinuţii, cât şi anchetatorii se fereau să intervină în frazele referitoare la liderii aflaţi încă la putere, de teama repercusiunilor (deşi încercările de măgulire nu sunt puţine). În al şaselea rând, fiind doar simple mijloace de propagandă, numărul considerabil de declaraţii „retroactive” care, începând cu 1956, au fost „solicitate” martorilor în mod explicit pentru a confirma linia partidului, dând vina pe toate deviaţiile staliniste sau stângiste ale facţiunii Pauker, sunt în mare parte inutile scopului nostru (într-adevăr, s-a găsit în arhive o listă cu principalele întrebări adresate celor anchetaţi)⁴³. Cu toate acestea, în unele cazuri, anchetaţii au contrazis în mod vădit scopul clar al „depoziţiei” lor, atribuindu-i Anei Pauker o poziţie „de dreapta” sau liberală. Am acceptat asemenea mărturii ca fiind cel mai probabil adevărate, întrucât este puţin plauzibil ca cineva să facă în mod gratuit o asemenea afirmaţie, mai ales în condiţiile în care risca să înfrunte furia conducerii de partid.

Similar, sursele orale îşi au limitele lor: ele sunt adeseori depoziţii subiective ale martorilor, a căror memorie selectivă reproduce doar ceea ce le convine mai mult. Totuşi, deşi pe alocuri pot fi părtinitoare, declaraţiile martorilor oculari reprezintă o sursă de informaţii altfel absolut de negăsit în sursele scrise „obiective”. „După cum se exprima Gibbon, istoricul serios «este obligat să consulte o varietate de mărturii, care fiecare, luată separat, este probabil imperfectă şi parţială»; el adăuga că «ignorarea acestui principiu simplu» este ea însăşi o cauză majoră a neînţelegerilor.”⁴⁴ Dificultatea constă în a recunoaşte lipsa de obiectivitate a anumitor surse orale, făcând deosebirea între cele care pot fi verificate pe cale empirică şi cele având la bază o atitudine părtinitoare sau o mistificare intenţionată. Am încercat să fac această distincţie, mai întâi, prin confruntarea mărturiilor orale cu sursele de arhivă şi, în al doilea rând, prin intervievarea a cât mai multor persoane posibil, pentru a corobora toate depoziţiile cu cele ale altor martori. La sfârşit, cu excepţia datelor (care după cincizeci de ani erau inevitabil problematice), informaţiile pe care le-am obţinut din interviuri au fost în general exacte şi confirmate de documente.

Primele două capitole ale acestei biografii politice a Anei Pauker examinează copilăria şi perioada de început a carierei ei revoluţionare. Restul studiului acoperă perioada când s-a aflat la putere şi acţiunile de epurare care au urmat. Nu este o istorie a comunismului românesc, şi nici nu se încearcă o relatare cronologică a acţiunilor şi politicii comuniste din vremea când ea se afla la putere. Studiul nostru se concentrează mai degrabă asupra rolului personal al Anei Pauker în conducerea partidului şi a atitudinii ei în legătură cu o serie de subiecte-cheie: politica agrară, epurările în partid şi emigrarea evreilor. Acesta este doar un aspect a ceea ce ar putea fi o istorie foarte complexă şi cuprinzătoare. De aceea, trebuie să fie completat cu un studiu amănunţit despre regimul comunist din perspectiva poporului român – care a plătit şi continuă să plătească un preţ dureros şi amar pentru ceea ce la un moment dat i-a fost impus.

Note

Introducere

1. „A Girl Who Hated Cream Puffs”, in Time, 20 septembrie 1948, p. 31; Hal Lehrman, „Ana Pauker”, in Life, 3 ianuarie 1949, p. 73.

2. Diplomatul era Mordechai Namir; notă informativă, 13 iunie 1953, Arhiva Serviciului Român de Informaţii (ASRI), Fond P, Dosar 40009, vol. 50, pp. 340-341. David Krivine, „Who Was Ana Pauker?”, in Jerusalem Post Magazine, 26 decembrie 1975, p. 9.

3. Buletinul Comitetului Naţional Român, nr. 42, iulie 1952, p. 7; Gordon Shephard, Russia’s Danubian Empire, Londra, 1954, pp. 53, 56.

4. De exemplu, Ana Pauker nu figurează nicăieri în cartea lui Rosalind Miles, The Women’s History of the World, Londra, 1988; sau în Bonnie S. Anderson şi Judith P. Zinnser, A History of Their Own: Woman in Europe from Pre-History to the Present, New York, 1988; sau în Sondra Henry şi Emily Taitz, Written Out of History: A Hidden Legacy of Jewish Women Revealed through Their Writings and Letters, New York, 1978.

5. Isaac Deutscher, The Non-Jewish Jew and Other Essays, Oxford, 1968, pp. 25-41.

6. New York Herald Tribune, 1 noiembrie 1949; Raphael Vago, „Jews in the Communist Regime, 1944-1948”, in Benjamin Pinkus (ed.), Yahadut Mizrach Europa ben Sho’ah li-tekumah, 1944-1948, S. de Boker, Israel, 1987, p. 143.

7. Interviu cu Ion Gheorghe Maurer, in Lavinia Betea, Maurer şi lumea de ieri: mărturii despre stalinizarea României, Arad, 1995, p. 119; interviu cu Silviu Brucan, realizat de autor, 25 noiembrie 1993; Anton Raţiu, Cumplita odisee a grupului Lucreţiu Pătrăşcanu, vol. 2, Bucureşti, 1996, pp. 80-84.

8. Un studiu recent despre România postbelică o descria pe Ana Pauker drept o „«moscovită» radicală” şi una dintre „cele mai făţişe staliniste” din conducerea partidului (Elizabeth W. Hazard, Cold War Crucible: United States Foreign Policy and the Conflict in Romania, 1943-1953, Boulder, 1996, pp. 90, 235). Pornind de la această imagine, istoricii au respins acuzaţiile de „deviere de dreapta” formulate la adresa Anei Pauker când a fost epurată, în 1952, susţinând că prăbuşirea ei a fost exclusiv rezultatul unei lupte pentru putere în conducerea partidului (vezi, de exemplu, Vladimir Tismăneanu, „The Tragicomedy of Romanian Communism”, in East European Politics and Societies, 3, nr. 2, primăvara 1989, p. 362; Michael Shafir, Romania, Politics, Economics and Society, Boulder, 1985, pp. 45-46; Stephen Fischer-Galaţi, The New Romania: From People’s Democracy to Socialist Republic, Cambridge, Mass., 1967, p. 39). Mai mult, cel puţin un istoric a acceptat mai degrabă acuzaţia revizuită de aventurism de stânga făcută împotriva Anei Pauker după 1956 (Robert R. King, History of the Romanian Communist Party, Stanford, 1980, p. 92).

9. Robert Conquest, The Great Terror, New York, 1968, p. 582; A. Vaksberg, Hotel Lux, Paris, 1993, p. 262; Shepard, Russia’s Danubian Empire, p. 54, n. 1.

10. J.L. Talmon, The Myth of the Nation and the Vision of Revolution, Londra, 1981, p. 169.

11. Jaff Schatz, The Generation: The Rise and Fall of the Jewish Communist of Poland, Berkeley şi Los Angeles, 1991, pp. 11-19.

12. Interviu cu Sorin Toma, 25 august 1989; interviu cu Ilie Zaharia, 25 martie 1989; interviu cu Jean Coler, 31 august 1989; interviu cu Ida Felix, 24 decembrie 1993; interviu cu Radu Mănescu, 28 august 1989; interviu cu Mircea Oprişan, 4 septembrie 1989; interviu cu Adam Iacob (Feurştein), 25 iunie 1991 şi interviu cu Victor Vezendean, 30 noiembrie 1990 (vezi nota biografică pentru scurte biografii ale celor intervievaţi).

13. Michael Shafir, Romania, Politics, Economics and Society, p. 25; interviu cu Wilhelm Einhorn, 4 august 1989; interviu cu Ilie Zaharia şi Victor Vezendean; transcrierea stenogramei unei şedinţe a liderilor PCR, 25-27 aprilie 1945, Arhivele Naţionale ale României, Fond CC al PCR – Cancelarie, Dosar 53/1945, p. 14; transcriere a unei întâlniri [a liderilor PCR] din 26 iunie 1945, Arhivele Naţionale ale României, Fond CC al PCR – Cancelarie, Dosar 53/1945, p. 12.

14. Stephen Fischer-Galaţi, „Fascism, Communism, and the Jewish Question in Romania”, in Bela Vago şi George L. Mosse (ed.), Jews and Non-Jews in Eastern Europe, 1918-1945, New York şi Toronto, 1974, pp. 172-173.

15. Zvi J. Gitelman, Jewish Nationality and Soviet Politics: The Jewish Sections of the CPSU, 1917-1930, Princeton, 1972, pp. 115-116.

16. Transcrierea stenogramei unei şedinţe a Biroului Politic al PCR, 21 decembrie 1945, Arhivele Naţionale ale României, Fond CC al PCR – Cancelarie, Dosar 122/1945, p. 11.

17. Solomon M. Schwartz, „The New Anti-Semitism of the Soviet Union”, in Commentary, ianuarie 1950, p. 40.

18. Talmon, The Myth of the Nation, pp. 184-185; Paula E. Hyman, The Jews of Modern France, Berkeley şi Los Angeles, 1998, pp. 95-98; Shmuel Ettinger, „The Origins of Modern Anti-Semitism”, in Dispersion and Unity, 1969, pp. 32-34; Eugen Weber, „Jews, Anti-Semitism and the Origins of the Holocaust”, in Historical Reflections, 5, nr. 1, vara 1978, p. 10.

19. Talmon, The Myth of the Nation, pp. 179-180.

20. Ibidem, p. 181; Shmuel Ettinger, „The Origins of Modern Anti-Semitism”, pp. 31-32; M.J. Rosman, The Lord’s Jews: Magnate-Jewish Relations in the Polish-Lithuanian Commonwealth during the Eighteenth Cetury, Cambridge, Mass., 1990; Stanislav Andreski, „An Economic Interpretation of Antisemitism in Eastern Europe”, in Jewish Journal of Sociology, 5, nr. 2, decembrie 1963, pp. 206-209; Werner J. Cahnman, „Socio-Economic Causes of Antisemitism”, in Social Problems, 5, nr. 1, iulie 1957, pp. 25-26.

21. Bernard Weinryb, „The Economic and Social Background of Modern Antisemitism”, in Koppel S. Pinson (ed.), Essays on Antisemitism, New York, 1942, pp. 145-166.

22. O campanie timpurie de „românizare” în cadrul partidului în anii ’30 a reprezentat mai ales un efort de a recruta etnici români, rareori implicând înlocuirea sau epurarea minorităţilor etnice.

23. Jacob Katz, From Prejudice to Destruction: Anti-Semitism, 1700-1933, Cambridge, Mass., 1980, pp. 23-47, 159-160; Shmuel Ettinger, „The Modern Period”, in H.H. Ben-Sasson (ed.), A History of the Jewish People, Cambridge, Mass., 1976, p. 805; Shmuel Ettinger, „The Young Hegelians: A Source of Modern Anti-Semitism?”, in Jerusalem Quarterly, 28, vara 1983, pp. 73-82; Edmund Silberner, „German Social Democracy and the Jewish Problem Prior to World War I”, in Historica Judaica, 15, partea I, aprilie 1953, pp. 4-14.

24. Ibidem, pp. 7-9; Robert Wistrich, Socialism and the Jews: The Dilemmas of Assimilation in Germany and Austria-Hungary, East Brunswick, N.J., 1982, p. 48; Jacob B. Agus, Jewish Identity in an Age of Ideologies, New York, 1978, pp. 172-173; Abraham Ascher, Pavel Axelrod and the Development of Marxism, Cambridge, Mass., 1972, pp. 69-78; Eric Goldhagen, „The Ethnic Consciousness of Early Russian Jewish Socialists”, in Judaism, 23, 1974, pp. 490-494; Jonathan Frankel, Prophecy and Politics: Socialism, Nationalism and the Russian Jews, 1862-1917, Cambridge, 1981, pp. 98-99; Werner T. Angress, Stillborn Revolution: The Communist Bid for Power in Germany, 1921-1923, Princeton, 1963, pp. 314-377; Martin Jay, „Anti-Semitism and the Weimar Left”, in Midstream, ianuarie 1974, p. 47.

25. Erich Haberer, Jews and Revolution in Nineteenth-Century Russia, Cambridge, 1995, p. 261.

26. Citat în Talmon, The Myth of the Nation, p. 218.

27. Zygmunt Bauman, Modernity and Ambivalence, Oxford, 1991, p. 112.

28. Aviva Cantor, Jewish Women/Jewish Men: The Legacy of Patriarchy in Jewish Life, New York, 1995, pp. 157-158.

29. Bauman, Modernity and Ambivalence, pp. 67-68, 71; Zygmunt Bauman, „The Literary Afterlife of Polish Jewry”, in Polin: A Journal-Jewish Studies, 7, 1992, p. 280.

30. Zygmunt Bauman, „Exit Visas and Entry Tickets: Paradoxes of Jewish Assimilation”, in Telos, nr. 75, primăvara 1988, pp. 51-52; Bauman, Modernity and Ambivalence, p. 112.

31. Sander L. Gilman, Jewish Self-Hatred, Baltimore şi Londra, 1986, pp. 2-3; Cantor, Jewish Women/Jewish Men, p. 158.

32. Bauman, „Exit Visas and Entry Tickets: Paradoxes of Jewish Assimilation”, pp. 52-53.

33. Hannah Arendt, The Origins of Totalitarianism, Cleveland şi New York, 1958, pp. 79-88 (în traducere românească, Originile totalitarismului, Humanitas, Bucureşti, 1994 – n.t.).

34. Bauman, Modernity and Ambivalence, pp. 119-120.

35. Oscar Handlin, „Prejudice and Capitalist Exploitation: Does Economics Explain Racism?”, in Commentary, iulie 1948, p. 84.

36. Talmon, The Myth of the Nation, pp. 170, 181.

37. Jonathan Frankel, „Assimilation and the Jews in Nineteenth-Century Europe: Towards a New Historiography?”, in Jonathan Frankel şi Steven J. Zipperstein (eds.), Assimilation and Community: The Jews in Nineteenth-Century Europe, Cambridge, 1922, p. 5.

38. Ibidem, pp. 16-23.

39. Tony Judt, „Why the Cold War Worked?”, in New York Review of Books, 9 octombrie 1997, p. 39.

40. O serie de martori au afirmat aceasta autorului.

41. Interviu cu Wilhelm Einhorn.

42. Raport al Comisiei de Partid stabilite pentru a clarifica situaţia lui Lucreţiu Pătrăşcanu, înmânat conducerii partidului la 29 iunie 1968, Arhiva Comitetului Executiv al Comitetului Central al PCR, pp. 43-44.

43. „Chestionar”, 12 octombrie 1956, Dosar de anchetă Ana Pauker, Arhiva Comitetului Executiv al Comitetului Central al PCR, pp. 715-718.

44. Robert Conquest, „The Somber Monster”, in New York Review of Books, 8 iunie 1995, pp. 10-11.