© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4126-0

ISBN PDF: 978-973-46-4127-7

ISBN print: 978-973-46-3691-4

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Sever Petrovici-Popescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RĂSVAN POPESCU (n. 31 mai 1962) este jurnalist, scenarist de film şi scriitor. A absolvit Liceul „Gheorghe Şincai“ din Bucureşti, apoi Facultatea de Geologie şi Geofizică a Universităţii din Bucureşti. După Revoluţia din 1989 se orientează spre jurnalism şi este, rînd pe rînd, publicist-comentator la săptămînalul Expres (1990-1992), corespondent al Radio BBC (1992-1996) şi redactor-şef la Televiziunea Română (1997-1998). Este secretar de stat, şef al Departamentului de Informaţii Publice şi purtător de cuvînt al guvernului în anii 1998-1999, apoi, în 1999-2000, consilier de stat şi purtător de cuvînt al preşedintelui Emil Constantinescu. Membru al CNA din 2000, este preşedinte al acestui organism în perioada 2007-2012.

Volume publicate: Subomul (povestiri, 1991), Omul cu cioc şi gheare (1994), Prea tîrziu (1996), Război în bucătărie (1998), Purtătorul de cuvînt (jurnal, 2002), Femeia visurilor (2004), Nişte ciori vopsite-n roşu (publicistică, 2006).

Scenarii de film: Prea tîrziu (1996; regia Lucian Pintilie, film selectat la Festivalul Internaţional de la Cannes 1996), Terminus paradis (1998, coscenarist Radu Aldulescu; filmul, în regia lui Lucian Pintilie, a obţinut Marele premiu al juriului la Festivalul Internaţional de la Veneţia 1998), Faimosul paparazzo (1999, regia Nicolae Mărgineanu), Război în bucătărie (2001, regia Marius Barna), Noro (2003, un film de Radu Gabrea), Femeia visurilor (2005; filmul, în regia lui Dan Piţa, a primit premiile UCIN pe 2005 pentru imagine şi montaj), Ceva bun de la viaţă (2011; regia Dan Piţa, Premiul pentru cel mai bun film la Festivalul Internaţional de la Avanca, premiile UCIN pe 2011 pentru imagine şi Tînăra Speranţă).

Oricine are dreptul să-şi spună povestea.
Ea trebuie împărtăşită.

2010

Decembrie

Al doilea jurnal… Înapoi la ţinerea de minte.

E prima dată cînd scriu după cîţiva ani.

Mă jupoi de viu… Obsesia timpului care trece.

Unde sînt acum? Unde mă duc permutările din viaţa mea?

Jurnalul care să integreze, să dea coerenţă unei vieţi; pe peliculă şi pe hîrtie. Abia mă mai ţin.

Un colaj: jurnalul, ca formă de conştiinţă de sine. Jurnalul care ordonează, diferenţiază, valorizează fiecare zi care trece.

Înveţi să apreciezi lucrurile mici, alegerile mă-runte.

Într-o zi te uiţi în jur: nu se vede mare lucru.

Trebuie să îndrăznim…

România se mişcă înainte şi eu odată cu ea.

M-am hotărît să ţin din nou un jurnal. Desigur, n-o să facă bine nimănui, nici măcar mie. Nu mai e la fel de spectaculos ca în Purtătorul de cuvînt.

Viaţa mea e mai mult în urmă decît în faţă.

Atunci participam la tot: lucram în televiziune, la Guvern, Preşedinţie, dădeam roată Pămîntului unde alţii nici n-ar fi visat. România se mişca înainte.

Sigur pe mine pînă la inconştienţă în mijlocul curentului, al schimbărilor, mă simţeam parte. Şi de aici succesul cărţii.

A fost de ajuns să mă ţin de condei şi jurnalul s-a scris de la sine.

Fără multă profunzime. Doar mişcare şi pasiune. O formă de exprimare mai simplă.

Acum lucrurile s-au mai aşezat, dar s-au aşezat prost. Nu mai sîntem aceiaşi, dar nu sîntem mai buni. Iar eu sînt mai degrabă martor. Lumea nu mai e a mea. Va trebui să fiu atent la amănunte şi mai reflexiv, să ating lucruri mai adînci. Decupajul, ritmul vor fi altele. Dincolo de toate, sinceritatea. Subiectivism, desigur, e un jurnal, realitate afectivă, însă sinceritatea trebuie să fie totală. Căutarea de sine. Lucrul asupra mea. Ca să pot asculta, cuprinde, vibra… Înţelegerea vine ultima. Cînd vine…

Într-o formă sau alta, mai devreme sau mai tîrziu, unul ca mine îşi spune povestea.

Viaţa mea a devenit cenuşie. Scriu rar şi puţin, copleşit de o slujbă care nu-mi place, dar nici nu mă dau dus. Oho, cît le-ar plăcea să mă vadă plecat de la Consiliu. Să li-l las lor. Mai sînt două instituţii în care n-au majoritatea, CNA şi CSM. La un moment dat m-am trezit cu un emisar de sus. Auzise că vreau să plec, să mă cer afară. Era gata să mă susţină. Un consulat, poate chiar o ambasadă, de ce nu, la experienţa mea… Nu ştiam cum să mai scap de el! Pe urmă am primit semnale şi pe altă linie, ca să spun aşa, linia invizibilă.

E adevărat că la un moment dat, la un şpriţ, am spus că m-am săturat pînă peste cap de slujba asta care efectiv m-a secat. Că m-aş duce învîrtindu-mă. N-a trecut o lună şi a apărut emisarul.

2011

Ianuarie

De doi ani tot încearcă să mă disloce. Un an întreg s-au chinuit să schimbe legea astfel încît să scape de mine. Am tocit coridoarele Parlamentului să-i blochez. Oamenii lor în Consiliu sînt un fel de ecou, mi-au făcut o sesizare la Parlament în ziua în care s-a prelungit licenţa Realităţii. După care am fost convocaţi cu toţii la Comisia de cultură a Camerei „să căutăm soluţii împreună“. Amenzile sînt prea mici, legislaţia e prea laxă şi nici p-aia n-o aplicăm. Ar trebui să ni se ridice dreptul de vot, a conchis directoarea circului. Să fie ca la poliţia rutieră: ai depăşit viteza legală, amenda X, ai depăşit a doua oară, dublu. Antologic. Sînt haotici, confuzi, un fel de furie neputincioasă. Vor să strîngă şurubul şi nu ştiu cum să o facă fără să declanşeze un scandal. „Colegii mei trimişi de ei“ le ţineau isonul. La un moment dat îmi venea să rîd: deputaţii majorităţii ziceau „Nu vă faceţi datoria“, colegii mei, impuşi de putere, ziceau „Aşa e, nu ne-o facem“.

Bugetul a fost drastic amputat, în doi ani am pierdut 25%. Anul trecut am fost nevoit să dau afară treizeci de oameni, cu femei care veneau peste mine bocind, cu copiii de mînă, procese, reclamaţii peste tot. Mi s-a spus de la obraz că n-ar trebui să ni se dea buget deloc, nu merităm. Să trăim din amenzi, poate aşa ne trezim.

În definitiv ce vor, ce-i mînă pe ei în luptă? În doi ani de criză au coborît la 15 procente în opţiunile electoratului. Preşedintele e la zece, premierul nu se mai vede. Sigur, soluţia este politică, dar ea nu vine. În schimb, acest divorţ cu scandal între guvernanţi şi guvernaţi se reflectă la televizor, care funcţionează ca o cutie de rezonanţă, mai şi amplifică. Mai ales la posturile de ştiri, unde sînt şi interese vizibile. De aici exagerări, manipulări, campanii dirijate.

Dar, pe fond, ar putea să fie altfel? Anul trecut au fost concediaţi 100.000 de bugetari, salariile au scăzut cu 25%, TVA a crescut, la fel şi inflaţia, benzina, corupţia. Zeci de mii de oameni în stradă, inclusiv poliţişti, şi-au aruncat caschetele în curte la Cotroceni.

Strigături: „Ieşi afară, javră ordinară!!!“.

Un om a încercat să se sinucidă în Parlament, s-a aruncat de la balcon.

În acest marasm, ce-ar putea fi la televizor? O nevroză colectivă.

Ina a fost concediată în vară, era în concediu. Au chemat-o de la munte să-i înmîneze preavizul.

Se mai ţine totuşi de bibliotecă, agăţată de un fir, un contract de prestări servicii, pe o sumă derizorie, cît să-şi plătească mobilul şi metroul. Dar măcar e între oameni, şi mai ales între copii.

Artroza ei s-a agravat, are dureri mari, înghite cu pumnul pastile care o deprimă şi-mi vorbeşte mereu despre pensia de boală. Ce să facă, să stea acasă şi să mă aştepte pe mine? Păi eu cînd vin nici nu văd în faţa ochilor.

Totuşi, nu pun capul jos. Dacă mă culc, se face imediat mîine. Şi iarăşi, şi iarăşi Domnului să ne rugăm…

Manipularea… Scriam de Sobaru, omul care s-a aruncat cu capul în jos în Parlament. Tocmai vorbea premierul Boc despre cum a salvat România. Sobaru s-a suit pe balustradă, a strigat: „Pentru tine, Boc! Ai luat de la gura copiilor!“ şi s-a zdrobit de băncile opoziţiei. Aceasta era mai la margine. A fost transportat la spital, unde presa n-a avut acces la el. În fiecare zi ieşea directorul Cîrstoiu, finul preşedintelui, în faţa camerelor de luat vederi şi ne spunea că Sobaru e bine, să fim serioşi, i-au gătit şi o masă de Crăciun, abia aşteaptă să se întoarcă în sînul familiei, şi mai ales îi pare rău de ce a făcut. Cu alte cuvinte, să trecem peste. În presa portocalie, Sobaru e un om cu probleme, are şi un copil autist.

Zilele trecute, Sobaru a fost externat, după ce i-au pus la loc oasele capului, arăta înfăşurat ca o mumie.

Primul lucru pe care l-a spus: „Nu regret nimic“.

Viaţa bate filmul. O scenă care nu mi-ar fi dat niciodată prin cap: în jur de o sută de săraci pescuind alimente dintr-un supermarket prăbuşit la Ocnele Mari – s-au surpat nişte galerii vechi. Craterul format s-a umplut cu saramură, iar scîndurile acoperişului plutesc deasupra. Oameni flămînzi înarmaţi cu căngi sar de pe o scîndură pe alta, într-un echilibru precar, ca plutaşii, şi agaţă un pui, o conservă, un suc, un pachet de ţigări ude, un salam stricat. „Dăm la copii“, zic ei. E bine, că au stat în sare. Craterul foamei…

Scrisul meu îşi caută un loc.

Cred că mi-a plăcut aşa, între ape. Mi-a fost frică de coala albă din faţă. Şi în acelaşi timp mi-a fost frică de oameni, de capacitatea lor infinită de a face rău. Nu ne-am născut pentru asta.

Sînt undeva între două universuri paralele. Actualitatea şi scrisul, ficţiunea. Dau amenzi, mă frec de politruci şi printre picături scriu filme.

Din an în paşte, chinuit, totuşi, anul acesta se mai naşte unul: Ceva bun de la viaţă. Al şaptelea! Ieri, masa cu regizorul Marius Barna, am rămas prieteni de la Război în bucătărie. Vine vorba de proiecte, el are mereu o mie de proiecte. Îi spun de jurnal şi de filmul viitor. „Dacă poţi să-l faci, de ce să te mai lamentezi?“, zice Marius. Dacă ar fi aşa simplu…

Vizionare cu Dan Piţa, la două benzi. Cu chiu, cu vai, Ceva bun de la viaţă vine pe lume. O naştere grea.

De trei ani ne muncim cu filmul acesta. Cu opinteli, cu sincope, cu luni de zile în care nu se mişca nimic. Am refăcut scenariul de trei ori. Uneori soarta pare să ne zîmbească din nou. Dan a reuşit să-l tragă şnur în 28 de zile. Apoi compozitorul ne-a lăsat baltă tocmai cînd trebuia să punem muzica. Dar nu e nici o grabă. Nu mă mai preocupă nici o carieră. Şi nu mai sînt la vîrsta afirmării, anii debutului cu Pintilie. Atunci voiam să demonstrez că pot să scriu literatură de film, să spun ceva important. Acum nu fac decît să-mi urmez obsesiile. Cercul se închide. Ceva bun de la viaţă este un film despre neşansă şi revolta împotriva ei, ca şi Prea tîrziu. Marile schimbări fac oamenii să fie nesiguri. Să te naşti la momentul nepotrivit, în locul nepotrivit, unde totul e împotriva ta. Vrei să speri, să tragi de tine. Pînă-n ultima zi să crezi ca prostul că norocul se va întoarce. Ne naştem aşa, cu un fel de cip în cap, ca un instinct. Trebuia să fie o comedie amară. Ei, bine, n-o să rîdă nimeni. Eroii mei de azi, doi orfani de la azil, Ginel şi Mateo, au aceleaşi şanse ca subomul din Prea tîrziu, ca îndrăgostiţii din Terminus paradis sau curva păguboasă din Faimosul paparazzo. Nici dezertorul din Război în bucătărie n-avea cum să cîştige. Dar v-am spus că nu fac decît să-mi urmez obsesiile. Nu întîmplător orfanii din Ceva bun… au un „episod mineresc“ – este felul meu de a trimite la origini, la lumea condamnată din Prea tîrziu. Figuri, tipuri umane diferite, aceeaşi mocirlă. Unde pun piciorul, se afundă.

Desigur, timpul a trecut pentru toţi, din mina subomului a mai rămas o haldă, o stivă uriaşă de steril, ca un zaţ. Un munte fals, artificial, scurmat de „magneţi“. Un fond gri, ca-n neorealismul italian.

Ginel şi Mateo încep prin a fura zgură din haldă, cu nişte ţigani, şi sfîrşesc prin a fi prinşi cu droguri la frontieră. Dar se putea altfel?

Mă doare ce nu pot schimba. Dar literatura, fie ea şi de film, îşi trage seva din societate, din mersul ei. Să nu credeţi că n-am încercat. Scenariul a cunoscut mai multe variante. La un moment dat îi scosesem din România, de la un punct nu mai ştiam de ei şi finalmente îl regăseam pe Ginel spălînd geamuri în SUA şi primind veşti de la Mateo, din Orient. Ei bine, nu a ţinut. Există o anumită determinare obiectivă a lucrurilor, căreia unii îi spun, cu un cuvînt mare, destin. Atunci cînd pui elementele determinante pe hîrtie, condiţiile, cadrul în care un personaj evoluează, anturajul, el nu te poate conduce către orice soluţie, dimpotrivă. De la un punct încolo eşti din ce în ce mai încorsetat, personajul capătă un soi de autodeterminare, te ţii după el şi asta îl irită, tu cine mai eşti?! Cînd sfîrşeşte prost îţi pare rău, dar în realitate nu puteai să faci nimic. Oameni ca Ginel şi Mateo rămîn circumscrişi spaţiului românesc în ce are el mai mizer, corupt şi neputincios. Orice încercare de a-i salva nu se poate încheia decît cu un eşec.

Din toată zbaterea mea a rămas doar un vis al lor, strîng bani să plece în America. „Vreau o ţară ca afară…“ Dar nu pleacă niciodată.

„Lasă, mă, că ne scoate Raţ!“ E ultima replică a lui Ginel şi Dan Piţa nu vrea s-o tragă cu nici un chip. În scena finală, cu eroii în dubă, aparatul nu-i mai vede, „iese“ printre gratii afară, pe cîmp, unde şerpuieşte un drum prăfuit. Totul s-a terminat. Şi Ginel, din off: „Lasă, mă, că ne scoate Raţ. Dacă nu, dau totul pe goarnă. Dă-l în mă-sa, că e marfa lor“.

Raţ e un fost securist, reciclat în poliţist, mînă-n mînă cu mafia din oraş. Pentru Dan, asta e o condamnare definitivă, ca ei să-şi lege ultima speranţă de cei care i-au dus la pierzanie. Dar e omeneşte să te agăţi de ceva.

Oare eu sînt diferit? Nu vreau să mă simt bine? Nu mi-am dorit să scriu poveşti simple despre triumful omului obişnuit? Sau măcar să distrez? De pildă, să scriu un policier sau ceva cu urmăriri, maşini date peste cap şi femei cu părul plin de volum?

Dar anchetatorul meu l-a descoperit pe subom şi o lume tarată. Ideea e că nu alegi ce să scrii. Şi în general nu alegi…

Semnele epocii. A fost în sfîrşit schimbat Mircea Vladu, directorul Termocentralei Mintia. A fost înregistrat pe ascuns vorbind despre bani negri în companie, sume uriaşe, sponsori faţă de care acum PDL trebuie să se achite. Şi cu cine a fost schimbat? Cu şeful filialei PDL Deva. Total politizat, pînă-n ultimul cotlon, pînă-n ultimul cătun, pînă-n ultima şcoală.

A mai apărut o convorbire tare, tot de la Hunedoara, încep să se dea în gît între ei. Unui patron de chioşc i se cere să aducă treizeci de oameni la vot la alegeri parţiale. Omul dă din colţ în colţ, are cîţiva angajaţi cu el cu tot, de unde să-i ia? Interlocutorul îşi pierde răbdarea. De pe caiet, mă! Doar dai pe datorie, ce dracu’! O societate putredă iese deasupra, ca un înecat.

De cînd s-a colorat în portocaliu, televiziunea publică arată ca un bloc reşapat din Sectorul 3. S-a constituit alianţa PNL-PC, prim pas în coalizarea întregii opoziţii de la stînga la dreapta. Conjuncturală, discutabilă, dar cu cine se discută? La „Tema zilei“, invitaţi doi jurnalişti, care au ridiculizat iniţiativa, şi, prin telefon, unul din cei patru deputaţi liberali care au votat contra. Ca să vezi echilibru, echidistanţă…

La Baru, judeţul Hunedoara, în alegerile locale, la un miting liberal, apare un cîrd de copii de şcoală, clasele I-IV, cu portretele candidatului PDL. Huiduie vorbitorul, scandează numele adversarului: „Rădulescu nu uita, primăria e a ta!“.

Poartă pe piepturile mici insignele cu figura candidatului. „Cine vi le-a dat, mă?“, vrea să ştie un reporter. Şi ei în cor: „Domnu’ director!!!“.

România, 2011.

Ţara mea…

Slăbiciunea noastră, norocul nostru: incapacitatea de a duce lucrurile pînă la capăt devine o virtute cînd ne apucăm de lucruri rele. Iată, în oglindă, politicieni unguri şi români, cînd îşi propun să încalece presa.

În Ungaria condusă de FIDESZ, toată presa audiovizuală, scrisă şi internetul au fost puse sub o autoritate unică, Autoritatea Naţională pentru Media şi Comunicare în Masă (ANMC), însărcinată să vegheze la aplicarea noii legi mass-media. Amenzi uriaşe pentru încălcarea interesului public, moralei şi ordinii publice. Televiziunea publică, radioul şi agenţia maghiară de ştiri MTI comasate într-o structură unică, politizată, centrală, din care pleacă pe cele trei canale acelaşi conţinut informativ optimist. Cîinele de pază al democraţiei, închis în coteţ. Proteste tardive în stradă, reacţii internaţionale, mai ales că Ungaria tocmai a preluat preşedinţia Uniunii Europene. Germania buimacă, trezită din somn. Cere să nu i se permită Ungariei să negocieze în numele Uniunii cu Ucraina şi Belarus în probleme de media. Bună dimineaţa!

Semne rele sînt şi la noi, iritarea este aceeaşi, dar nu se leagă nimic. CNA este sub presiune, dar nu e schimbat, senatorul Silviu Prigoană (PDL) eşuează în încercarea de a aduce presa scrisă şi online sub autoritatea CNA, deputatul Ioan Ghişe, culmea, liberal, se străduie în van să treacă un proiect prin care jurnaliştii să fie licenţiaţi de organizaţiile de breaslă, cu posibilitatea ridicării dreptului de practicare a meseriei. Asta după ce anul trecut a picat cu un proiect de lege privind paritatea între ştirile negative şi cele pozitive.

Uneori mă bucur de acest specific naţional: nimic nu iese.

Tot răul spre bine: alarma maghiară poate că ne va feri şi pe noi.

În topul celor mai fericite ţări (indexul prosperităţii), România este pe locul 51, între Kazahstan şi Thailanda.

Stres, umilinţă, panică…

Morţi pe frontul pensiilor. Col. (r) Dumitru Strion a murit la spitalul „Bagdasar“ (comoţie cerebrală la primirea pensiei recalculate la jumătate). A primit pensia pe card, s-a dus s-o conteste, s-a certat cu funcţionarii, a venit acasă, paralizie pe partea dreaptă, SMURD, spital, deces. Este al doilea deces pe această speţă. Primul – col. (r) Eremia de la Ploieşti – a murit de infarct după ce, spune soţia, i-a scris un memoriu preşedintelui. A venit în dormitor, i-a spus soţiei: „I-am scris lui Băsescu“ şi a căzut peste ea în pat.

Aveam o grijă, că n-o să am ce scrie în jurnal.

Sînt atacat la baionetă. Purtătorul de cuvînt al preşedinţiei face afirmaţii foarte grave. Întîi îmi trimite o plîngere la adresa unei emisiuni în care constată dezechilibrul punctelor de vedere, lipsa de imparţialitate a moderatorului, manipularea opiniei publice etc.

Apoi generalizează cazul, spune „ca această emisiune au fost multe altele“ şi în final se întreabă retoric dacă nu cumva girez personal derapajele din audiovizual. Urmează o declaraţie a aceluiaşi rătăcit agenţiei HotNews, în care spune negru pe alb că „există informaţii că asupra preşedintelui CNA se fac presiuni din zona posturilor TV să nu îşi îndeplinească atribuţiile legale“.

Nu ştiu la ce se referă, la noi toată lumea vorbeşte cu toată lumea, singura presiune reală pe care o resimt este a puterii.

Sînt monitorizat, interceptat, doar-doar m-or prinde cu ceva? Cu ce mandat, cum? Nici nu se mai ascund? În ce ţară trăim, Dumnezeule!

Parcă aş fi într-un film cu spioni. Dacă sînt monitorizat, atunci să mă comport ca atare. Îl sun de pe alt număr pe X, care este membru al Parlamentului. Observaţi că nici în jurnalul personal nu-i trec numele, să nu-i fac rău în cazul unei percheziţii. Îi dau întîlnire parlamentarului pur şi simplu pe stradă, între două repere. Omul nu înţelege nimic, se mişcă de colo-colo, şi mai şi ninge viscolit. Cînd trece prin dreptul meu, îl trag într-o scară de bloc. Stînga, dreapta pe nişte coridoare întunecoase şi ne regăsim în apartamentul mamei. Căldura căminului, vechii mei papuci şi cafeaua cu frişcă: normalitatea se întoarce. Mă tem doar să nu mă simtă mama, să n-o sperii. X parcurge încet materialele. Crede că n-am motive speciale să mă alarmez. Bineînţeles că sînt monitorizat. Şi el este, toţi sîntem. În sfîrşit, toţi care se opun într-un fel. ANI e pe urmele lui, scormoneşte tot. În cazul meu, nici măcar nu sînt eu ţinta. Posturile sînt. Eu doar mă interpun şi ei sînt tot mai disperaţi. Mă sfătuieşte să consult un avocat, o acţiune civilă, de durată, are şanse. Mai sînt Comisiile pentru abuzuri şi la noi, şi-n Parlamentul European. Poate Comisia Europeană, nu-mi dau seama. Ea nu intervine în cazuri de persoane, iar Administraţia Prezidenţială asta vrea, să facă din mine un caz. Numai dacă, aşa cum mi se şopteşte din surse, ar urma transformarea instituţiei într-o anexă a puterii, ca-n Ungaria.

OK, să păstrăm toate opţiunile deschise. Am să „mă cer“ şi la una-două ambasade, să vadă că am uşi deschise. Uite cum îmi trec eu viaţa…

Adevărul este că ne-ar fi greu. Ina cîştigă puţin.

Rata la casă depăşeşte jumătate din salariul meu net. Dacă „micii monştri“ reuşesc să mă scoată, nu ştiu încotro s-o apuc. Sînt la o vîrstă cînd nu te mai schimbi. La moguli nu vreau să mă bag, televiziunea publică e ocupată, presa scrisă trage să moară.

Secţia română a BBC-ului, unde m-am format ca ziarist, s-a desfiinţat, acum implementăm democraţia în ţările arabe, România e „rezolvată“, nu-i aşa? Ce nu înţeleg ei: România nu e niciodată „rezolvată“…

Declaraţia preşedintelui de la Carrefour. Mesajul din parcare, care obligă moral şi politic. De două săptămîni fierbe scandalul pensiilor militarilor. Guvernul Boc a schimbat principiul, militarii nu mai primesc pensii speciale, ci după criteriul contributivităţii, ca toată lumea. Numai că în loc să schimbe de azi înainte, conform dreptului elementar, a schimbat şi înapoi. Zeci de mii de pensionari ai armatei aleargă de la o unitate la alta să-şi recupereze hîrtiile care atestă unde au lucrat şi cu ce salariu. Se descoperă că multe înscrisuri nu mai există, altele s-au şters, erau completate cu creion chimic. Celor ce nu se supun noilor reglementări sau nu se încadrează în termen li se plafonează pur şi simplu pensia la trei salarii minime pe economie. Rezultatul este un haos generalizat.

Aparatul administrativ nu reuşeşte să proceseze în timp util mai mult de două treimi din cei care îşi depuseseră totuşi actele, aşa că aceştia intră la grămadă cu cei care nu le-au depus deloc. Însuşi Dumitru Prunariu, singurul cosmonaut al ţării, erou al Uniunii Sovietice, primeşte o pensie redusă cu 70%. La OTV: „Cum ar fi ca Obama să-i taie pensia lui Neil Armstrong?!“. Procese în lanţ, proteste de stradă, îmbrînceli cu jandarmii. Curtea de Apel Cluj dă dreptate petenţilor, dar în restul ţării lucrurile merg înainte pînă cînd Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie invalidează hotărîrea de guvern şi stabileşte caracterul erga omnes, adică pentru toţi militarii loviţi de recalculare. Guvernul refuză să piardă, consideră că s-a suspendat doar procedura de recalculare, metodologia, oricum efectele sînt doar pentru viitor şi numai pentru cei ce s-au plîns instanţei. Rezerviştii anunţă un mare miting al mîniei chiar de ziua Unirii, care are mari şanse să degenereze în violenţe.

Şi atunci preşedintele Băsescu merge la Carrefour. Este weekend şi din cînd în cînd îl trimite soţia la cumpărături cu Loganul pe care îl conduce personal. Ca un făcut, jurnaliştii sînt mereu acolo, în parcare, unde el iese senin, împingînd coşul pe rotile. Le spune că s-au mai scumpit pîinea, lactatele, verdeţurile…

Dar hotărîrea Înaltei Curţi? vrea să ştie unul. Aa, trebuie neapărat respectată. Păi bine, dar guvernul a zis că…

„Nimic nu poate funcţiona în afara hotărîrii Înaltei Curţi“, spune marele om şi împinge mai departe căruciorul cu lactate şi verdeţuri.

Nu pot să zic că dorm. Nu visez nimic. Iau nişte hapuri, să-mi decuplez mintea. Cînd trece efectul, o iau de la capăt. Luciditatea ca o coardă întinsă.

Azi am fost la cimitir. Sub fotografia tatălui meu scrie: „Acum am aflat uşurare multă şi m-am dus la viaţă veşnică. Doamne, slavă ţie!“. Nu ştiu de unde e textul. Am stat lîngă lumînare pînă s-a stins. I-am spus ce mai face mama, sora mea şi-a luat o garsonieră. Sigur, nu cred că mă aude. Uneori mă gîndesc la Filipeşti ca la un liman. I-am găsit şi un nume, îi spun „casa bătrîneţilor liniştite“.

Va fi ultimul meu domiciliu înainte să urc în deal, să mă întind lîngă ai mei. O să meargă mai uşor, pentru că au asfaltat pînă sus. Iar în curtea bisericii unde bunicul a slujit 60 de ani a răsărit o morgă din beton. Nu se mai depun trupurile în biserică, ne-am civilizat.

Dar să nu vorbim de lucruri triste. Casa se ţine bine, are suflet: Puşa, sora cea mică a tatei, încă locuieşte aici cea mai mare parte din an, grădinile sînt încă îngrijite, pisica pe sobă, cîinele pe verandă şi curtea plină de găini. Prunii încă rodesc şi Gabi trage ţuică şi pentru noi. Aproape nu mai facem vin, via s-a cam părăginit. În fiecare primăvară îmi propun să o întineresc, să pun coarde noi, dar mereu se iveşte ceva mai important, mai urgent. Uneori ating copacii îmbătrîniţi, puşi de tata, de bunicul sau de străbunicul, învăţătorul. Ca şi cînd ar fi nişte conductori. Ca şi cum ar putea transmite ceva dincolo. Dar nu sînt decît nişte arbori bătrîni şi eu am aproape cincizeci de ani. Din oglindă mă priveşte un om obosit înainte de vreme, cu părul alb. Parcă spune: „Da, am văzut destul“.

Într-o zi, asta va fi totul. Dealurile, casa bătrînească şi grădina întinsă pînă-n uliţa lui Stelică clopotarul. Sper să nu mă sufoc. Ina, neapărat Ina, sufletul casei, cu pisica în braţe. Desigur, o altă pisică, un alt cîine. Găini nu mai vrea să ţinem, nu-i plac. Dar mai negociem. Oricum, sînt decis să-i fac un şemineu. Maşina o să stea în locul trăsurii cu spiţe roşii. Atunci lupta cu oamenii se va fi isprăvit, în sfîrşit. Lumea mare a rămas în urmă, cît am apucat să fac am făcut, cît am ştiut să exprim am spus. O să citesc în şezlong, dacă nu mă lasă ochii. Tot ce n-am apucat, am atîtea cărţi din urmă, le-am cumpărat şi le-am pus în raft. Din cînd în cînd am să ard frunzele moarte, să bat un cui, să dreg vreo ulucă. Niciodată n-am fost bun la lucrurile astea; tata îmi spunea „mîini de-adaos“. Poate, totuşi, mi se va mai îngădui să scriu. Cît de cît. Să nu sec de tot.

Pînă la urmă, „declaraţia din parcare“ a fost doar o supapă, Băsescu a dat o speranţă de moment. A doua zi a adunat miniştrii de resort la Cotroceni şi-a anunţat amînarea termenului recalculării pensiilor militarilor pînă la sfîrşitul anului. Legea e în vigoare, doar hotărîrea guvernamentală de aplicare a fost invalidată. Nu-i nimic, o să dea alta. Perseverare diabolicum est. Acum să vezi ziua Unirii.

Iaşi, 24 ianuarie, ceremonia obişnuită. Preşedintele salută garda de onoare: „Bună ziua!“.

Un huo prelung, general… Numai oficialii, strînşi unii în alţii pe treptele primăriei, aplaudă anemic. La Iaşi, Focşani, Bucureşti, protestele militarilor pensionari. Strigături: „Ieşi afară, javră ordinară!“ (iar). „Cuza cel mare/Băsescu – dezbinare!“, „Du-te după flotă!“ Ziua Unirii. Aşa aniversăm noi.

26 ianuarie

Sondaj IRES: 41% consideră că Ceauşescu ar fi fost un conducător mai bun decît cei actuali. Aici ne-au adus…

Este rîndul lui Mircea Diaconu să fie ţintă. La doi ani de la validarea mandatului de senator, ANI descoperă că Mircea e incompatibil: deţine şi funcţia de director de teatru. Succesul lui mediatic ca vector de imagine liberal îl face „interesant“. Este un actor îndrăgit, dacă asta se transferă partidului? Se declanşează procedura de incompatibilitate. Opoziţia ar putea pierde un senator. Miza este mare, pentru că în camera superioară diferenţa putere-opoziţie este de un singur vot.

La pachet, ANI îl livrează şi pe senatorul PDL Mircea Cinteză: acum a aflat că e şi şef de secţie medicală la un spital controlat de putere. Să mai zică cineva că este o acţiune politică. Urmează „deputata de la circ“? E şi directoare, nu?

Sincer să fiu, eu nu văd nici o incompatibilitate. Doar o lege strîmbă, care distruge oameni în stare de ceva bun.