Tracy Chevalier, The Lady and the Unicorn

Copyright © 2004 by Tracy Chevalier

© 2005, 2017 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6734-4

ISBN PDF: 978-973-46-6735-1

ISBN print: 978-973-46-6628-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Tapiseria cunoscută sub numele de Văzul, din ciclul Doamna şi licornul, 1484-1500 (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

TRACY CHEVALIER s-a născut în 1962 şi a copilărit în Washington. Părăseşte Statele Unite în 1984, stabilindu-se în Anglia. După ce lucrează câţiva ani ca redactor, obţine masteratul în literatură la University of East England. Debutează în 1997 cu romanul Albastru pur, care s-a bucurat imediat de un succes răsunător. Doi ani mai târziu îi apare Fata cu cercel de perlă, considerat de Publisher’s Weekly „un fenomen editorial“ şi care atinge în scurt timp cifra record de un milion de exemplare. În anul 2000, lanţul de librării Barnes & Noble îi acordă premiul pentru una dintre cele mai bine vândute cărţi în S.U.A. Romanul este recompensat cu premiul cititorilor revistelor People, Time şi Elle. În anul 2001 publică un al treilea roman, Îngeri căzători, frescă a Angliei edwardiene, aflat luni întregi pe lista de bestselleruri din Anglia şi S.U.A. Tracy Chevalier a adus un suflu nou romanului de atmosferă, în care reconstituirea istorică îi fascinează pe cititorii de toate gusturile, de la rafinaţi până la adolescenţi.

Surorii mele, Kim

I
PARIS

Anul 1490, din Postul Paştelui până la Înălţare

Nicolas des Innocents

Mesagerul mi-a spus că trebuie să mă prezint de îndată. Aşa e Jean Le Viste: aşteaptă de la toată lumea să facă pe loc ceea ce spune el.

Şi m-am conformat. L-am urmat pe mesager, zăbovind doar atât cât să-mi curăţ pensulele. O comandă de la Jean Le Viste putea însemna mâncare pe masă pentru multe săptămâni. Doar Regele îi spune nu lui Jean Le Viste, iar eu în mod sigur nu sunt rege.

Pe de altă parte, de câte ori n-am traversat în grabă Sena ca să ajung în rue du Four doar ca să am de unde să mă întorc acasă, fără nici o comandă? Nu că Jean Le Viste ar fi un bărbat capricios. Dimpotrivă, e tot atât de serios şi dur cum a fost cândva prea iubitul său Ludovic al XI-lea. Şi tot atât de lipsit de simţul umorului. Cu el nu glumesc niciodată. E o uşurare să mă refugiez din casa lui în cea mai apropiată tavernă, să beau, să râd şi să pipăi vreo femeie pentru a-mi reface buna dispoziţie.

Omul ştie ce vrea. Însă uneori, când vin să discut despre încă un blazon cu care să-i decorez şemineul sau pe care să-l pictez pe uşa de la trăsura soţiei lui ori să-l introduc într-un vitraliu pentru capelă – lumea zice că aşa cum te împiedici de baliga de cal, tot astfel dai la tot pasul peste blazoanele Le Viste –, acesta se opreşte brusc, scutură din cap şi rosteşte încruntat: „Nu e nevoie de asta. N-ar trebui să mă gândesc la asemenea lucruri banale. Pleacă“. Şi plec, simţindu-mă vinovat, de parcă eu aş fi supus atenţiei sale decorarea unei uşi de trăsură, când de fapt el era cel care mă chemase.

Mai fusesem de vreo şase ori în casa de pe rue du Four. Nu e un loc care impresionează. În ciuda câmpurilor din jur, e construită de parcă s-ar afla în mijlocul oraşului. Camerele sunt lungi şi înguste, pereţii prea întunecaţi, grajdurile prea aproape, iar casa miroase în permanenţă a cai. E genul de casă în care ar locui o familie care şi-a plătit cu bani ascensiunea la curtea regală – destul de impunătoare, însă prost plasată. Probabil Jean Le Viste crede că s-a descurcat bine, de vreme ce i s-a dat o astfel de reşedinţă, iar între timp curtenii râd de el pe la spate. Ar trebui să locuiască aproape de Rege şi de Notre Dame, nu dincolo de zidurile cetăţii, în câmpiile mlăştinoase care înconjoară Saint-Germain-des-Prés.

Când am sosit, majordomul m-a condus nu în camera personală a lui Jean Le Viste, o încăpere căptuşită cu hărţi, unde îndeplineşte el însărcinări pentru Rege şi curte şi-şi rezolvă problemele de familie, ci în Grande Salle, unde familia Le Viste primeşte vizitatori şi dă petreceri. Nu mai fusesem niciodată acolo. Era o încăpere lungă, cu un şemineu mare pe peretele opus uşii şi o masă de stejar în mijloc. Cu excepţia unui blazon de piatră aplicat pe şemineu şi a altuia pictat deasupra uşii, încăperea era lipsită de decoraţiuni, cu toate că tavanul era placat în lemn frumos cioplit.

Nu-i prea grozav, mi-am zis, uitându-mă în jur. Cu toate că obloanele erau deschise, focul nu fusese aprins şi încăperea, cu pereţii ei goi, era friguroasă.

— Aşteaptă-l pe stăpânul meu aici, mi-a ordonat majordomul, aruncându-mi o privire rea.

Oamenii din casa asta fie îi respectau pe artişti, fie îşi arătau deschis dispreţul.

I-am întors spatele şi m-am uitat afară printr-o fereastră îngustă, prin care se vedeau limpede turnurile de la Saint-Germain-des-Prés. Unii spun că Jean Le Viste a luat această casă pentru ca pioasa lui soţie să poată străbate cu pasul uşor şi des drumul până la biserică.

Uşa s-a deschis în spatele meu şi m-am întors, gata de plecăciune. Însă era doar o servitoare, care, surprinzându-mă pe jumătate îndoit, s-a strâmbat dispreţuitoare. M-am îndreptat şi am urmărit-o cu privirea în timp ce traversa încăperea, izbind o căldare de picior. A îngenuncheat şi a început să cureţe cenuşa din vatră.

Să fi fost ea aceea? Am încercat să-mi amintesc – fusese întuneric atunci, noaptea, în spatele grajdurilor. Era mai grasă decât mi-o aminteam, ursuză, cu chipul încruntat, însă faţa îi era destul de drăguţă. Merita să stric o vorbă.

— Rămâi o clipă, i-am spus când s-a ridicat greoi în picioare şi a luat-o spre uşă. Şezi şi odihneşte-ţi picioarele. Am să-ţi spun o poveste.

Fata s-a oprit, cu o tresărire.

— Povestea licornului, vrei să zici?

Ea era. Am deschis gura să-i răspund, însă fata mi-a luat-o înainte:

— Continuarea poveştii este că femeia rămâne grea şi poate să-şi piardă slujba? Asta se întâmplă?

Va să zică de-aia era grasă. M-am întors la fereastră.

— Ar fi trebuit să fii mai atentă.

— N-ar fi trebuit să te-ascult, asta ar fi trebuit să fac. Ar fi trebuit să-ţi îndes în fund propria-ţi limbă.

— Şterge-o acum şi fii fată de treabă. Ţine-aici.

Mi-am vârât mâna în buzunar, am extras câţiva bănuţi şi i-am azvârlit pe masă.

— Ca să te descurci cu copilul.

Fata a traversat încăperea şi m-a scuipat în faţă. Până să-mi şterg scuipatul de pe ochi, dispăruse. La fel şi bănuţii.

Curând a intrat Jean Le Viste, urmat de Léon Le Vieux. Majoritatea seniorilor folosesc câte un negustor ca Léon drept intermediar care se târguieşte, întocmeşte contracte, asigură bani şi materiale pentru începerea lucrării şi urmăreşte ca ea să fie dusă la capăt. Mai făcusem tranzacţii cu bătrânul negustor pentru un blazon pictat pe un şemineu, o Bunavestire pentru budoarul soţiei lui Jean Le Viste şi un vitraliu pentru capela castelului lor de lângă Lyon.

Léon e un personaj la mare cinste în familia Le Viste. Eu, unul, îl respect, însă de plăcut nu-mi place. Provine dintr-o familie de oameni care au fost cândva evrei. Nu face un secret din asta, ba chiar trage foloase, căci Jean Le Viste provine şi el dintr-o familie care s-a schimbat mult de-a lungul timpului. De aceea îl şi preferă pe Léon – amândoi sunt nişte parveniţi care şi-au croit drumul până în lumea asta. Fireşte, Léon are grijă să asiste de două sau trei ori pe săptămână la slujba de la Notre Dame, încât să fie văzut de multă lume, tot aşa cum Jean Le Viste are grijă să se poarte ca un nobil adevărat, comandând lucrări pentru casa lui, dând petreceri îmbelşugate, ploconindu-se şi gudurându-se pe lângă Regele său.

Léon mă privea zâmbind în barbă, de parcă tocmai zărise o maimuţă pe spinarea mea. M-am adresat lui Jean Le Viste:

— Bonjour, monseniore. Aţi dorit să mă vedeţi.

M-am înclinat atât de adânc, că mi-a bubuit capul. O plecăciune adâncă nu strică niciodată.

Falca lui Jean Le Viste e ca o secure; ochii – ca o lamă de cuţit. Acum au aruncat scântei de jur-împrejurul camerei, apoi s-au oprit peste umărul meu, pe fereastră.

— Doresc să discut o comandă cu tine, Nicolas des Innocents, a spus, trăgându-se de mânecile robei, care era tivită cu blană de iepure şi vopsită în roşu-închis, aşa cum poartă juriştii. Pentru această cameră.

Am privit camera, nelăsând să mi se citească gândurile pe faţă. Aşa era cel mai bine cu Jean Le Viste.

— Şi la ce v-aţi gândit, monseniore?

— La tapiserii.

Am remarcat pluralul.

— Poate o pereche, cu blazonul dumneavoastră, care să atârne de ambele părţi ale uşii?

Jean Le Viste s-a strâmbat. Mai bine tăceam.

— Doresc tapiserii cât să acopere toţi pereţii.

— Toţi?

— Da.

Am cercetat iar încăperea cu privirea, de astă dată mai atent. Grande Salle măsura cel puţin zece paşi în lungime şi cinci în lăţime. Pereţii erau foarte groşi, din piatră din zonă, aspră şi cenuşie. Într-unul din pereţii lungi erau tăiate trei ferestre, iar căminul ocupa jumătate dintr-unul din pereţii de la capete. Unui ţesător i-ar fi trebuit câţiva ani de zile să facă atâtea tapiserii cât să îmbrace toată încăperea.

— Şi la ce subiect v-aţi gândit, monseniore?

Proiectasem o singură tapiserie pentru Jean Le Viste. Un blazon, fireşte. Fusese o treabă destul de simplă să aduc blazonul la scara tapiseriei şi să proiectez ceva fundal cu verdeaţă în jur.

Jean Le Viste şi-a încrucişat braţele pe piept.

— Anul trecut am fost numit preşedinte la Cour des Aides.

Pentru mine funcţia respectivă nu însemna nimic, însă ştiam ce trebuie să spun.

— Da, monseniore. Aceasta este o mare onoare pentru dumneavoastră şi pentru familia dumneavoastră.

Léon şi-a rostogolit ochii către tavanul încrustat, în timp ce Jean Le Viste dădea din mână ca pentru a alunga fumul din încăpere. Părea că-l enervează tot ce spun.

— Doresc să-mi sărbătoresc această împlinire cu un set de tapiserii. Am păstrat această încăpere pentru o ocazie specială.

De data asta am aşteptat.

— De bună seamă, este esenţial să fie înfăţişat blazonul familiei.

— De bună seamă, monseniore.

Apoi Jean Le Viste m-a luat prin surprindere.

— Dar nu blazonul în sine. Există deja multe exemple de blazon în sine, aici, ca şi în restul casei.

A făcut semn cu mâna către blazonul reprezentat deasupra uşii şi pe şemineu şi către reprezentările de pe bârnele din tavan, pe care nu le observasem până atunci.

— Nu, doresc ca el să facă parte dintr-o scenă mai amplă, care să reflecte locul meu în inima curţii regale.

— O procesiune, poate?

— O bătălie.

— O bătălie?

— Da. Bătălia de la Nancy.

Am afişat un chip îngândurat. Am şi zâmbit puţin. De fapt, ştiam prea puţin despre bătălii şi nimic despre cea de la Nancy, despre cine fusese acolo, cine fusese ucis şi cine învinsese. Văzusem picturi cu bătălii, însă eu însumi nu pictasem nici una. Cai, mă gândeam. Va trebui să pictez cel puţin douăzeci de cai ca să acopăr aceşti pereţi, cai amestecaţi cu braţe şi picioare şi armuri de bărbaţi. M-am întrebat apoi ce-l făcuse pe Jean Le Viste – sau, mai probabil, pe Léon – să mă aleagă pe mine pentru o asemenea sarcină. Reputaţia mea la curte era una de miniaturist, de pictor de mici portrete de doamne, pe care ele le dădeau bărbaţilor spre păstrare. Preţuite pentru fineţea lor, miniaturile au mare căutare. E adevărat că, pentru bani de băutură, pictez scuturi şi uşi pentru trăsurile doamnelor, însă adevărata mea măiestrie constă în a crea un chip de mărimea degetului meu mare folosind câteva fire de păr de porc şi vopsea amestecată cu albuş de ou. Tot ce se cere este o mână fermă, ceea ce posed, chiar după o noapte lungă de beţie la Le Coq d’Or. Însă la gândul de-a picta douăzeci de cai barosani am început să asud, cu toate că în încăpere aerul era îngheţat.

— Sunteţi sigur că doriţi bătălia de la Nancy, monseniore?! am rostit.

Nu era chiar o întrebare.

Jean Le Viste şi-a încruntat sprâncenele.

— De ce n-aş fi sigur?

— N-ar fi nici un motiv, monseniore, m-am grăbit eu cu răspunsul. Doar că vor fi lucrări importante şi trebuie să fiţi sigur că aţi ales ceea ce vă doriţi.

M-am blestemat în gând pentru vorbele mele nătânge.

Jean Le Viste a mârâit.

— Eu ştiu întotdeauna ce-mi doresc. Mă mir însă de tine. Nu pari prea interesat de o aşa lucrare. Poate că ar trebui să găsesc un alt artist, unul care să fie mai încântat s-o facă.

M-am înclinat din nou.

— Ah, nu, monseniore. Bineînţeles că sunt foarte onorat şi recunoscător că mi se cere să proiectez o lucrare atât de magnifică. Sunt sigur că nu sunt demn de bunătatea domniei voastre, de vreme ce v-aţi gândit la mine. Să nu vă îndoiţi că-mi voi pune inima şi sângele în aceste tapiserii.

Jean Le Viste a aprobat din cap, ca şi cum asemenea linguşire i s-ar fi cuvenit de drept.

— Am să te las aici cu Léon să discutaţi detaliile şi să măsuraţi pereţii, a zis el, întorcându-se să plece. Sper să văd desenele preliminare chiar înainte de Paşte, până în Joia Mare, iar picturile până la Înălţare.

Când am rămas singuri, Léon Le Vieux a chicotit:

— Prost mai eşti.

Cu Léon, cel mai bine e să intri direct în subiect şi să nu ţii seama de înţepăturile lui.

— Onorariul meu este de zece livres tournois – patru acum, trei când termin desenele şi trei când sunt gata picturile.

— Cinci livres parisis, mi-a răspuns iute. Jumătate când termini desenele, restul când predai picturile şi monseniorul le găseşte pe placul său.

— Categoric nu. Nu pot lucra fără nici o plată la început. Şi discut în livres tournois.

Îi stătea în fire lui Léon să încerce şi-aşa ceva. Livrele pariziene valorează mai puţin.

Léon a ridicat din umeri, cu ochi voioşi.

— Ne aflăm la Paris, n’est-ce pas? N-ar trebui să folosim livres parisis? Eu aşa prefer.

— Opt livres tournois, cu trei acum, apoi trei şi încă două.

— Şapte. Îţi dau mâine două, apoi altele două şi trei la sfârşit.

Am schimbat subiectul – întotdeauna e bine să-l laşi pe negustor să aştepte puţin.

— Unde vor fi făcute tapiseriile?

— În nord. Probabil la Bruxelles. Acolo se lucrează cel mai bine.

— În nord?

M-am cutremurat. Am avut o dată treabă la Tournai şi mi-au displăcut atât de mult lumina plată şi oamenii bănuitori de acolo, încât mi-am jurat să nu mai merg niciodată la nord de Paris. Cel puţin nu va trebui să fac altceva decât să pictez proiectele, iar asta o puteam face la Paris. Odată terminate, n-ar mai fi trebuit să mă implic în nici un fel în realizarea tapiseriilor.

— Alors, ce ştii despre bătălia de la Nancy? m-a întrebat Léon.

Am ridicat din umeri.

— Ce contează? Toate bătăliile sunt la fel, n’est-ce pas?

— Asta e ca şi cum ai spune că toate femeile sunt la fel.

Am zâmbit.

— Repet: toate bătăliile sunt la fel.

Léon a clătinat din cap.

— O compătimesc pe soţia ta pentru ce va suferi cândva. Acum spune-mi ce vei pune în tapiseriile tale?

— Cai, bărbaţi în armuri, flamuri, suliţe, săbii, scuturi, sânge.

— Ce va purta Ludovic al XI-lea?

— Armură, fireşte. Poate cu un panaş deosebit la coif. Ca să fiu sincer, nu ştiu, însă cunosc oameni care-mi pot spune asemenea lucruri. Cineva presupun că va purta steagul regal.

— Sper că prietenii tăi sunt mai inteligenţi decât tine şi-ţi vor spune că Ludovic al XI-lea n-a fost prezent la bătălia de la Nancy.

— Aha.

Ăsta era felul lui Léon le Vieux: îşi bătea joc de toţi cei din jur, cu excepţia patronului său. De Jean Le Viste nu-ţi baţi joc.

— Bon.

Léon a scos nişte hârtii din buzunar şi le-a întins pe masă.

— Am discutat deja conţinutul tapiseriilor cu monseniorul şi am făcut unele măsurători. Va trebui, fireşte, să le refaci singur, cu mai multă precizie. Uite – mi-a arătat şase dreptunghiuri abia schiţate. Ai spaţiu pentru două lungi aici şi aici şi pentru patru mai mici aici. Iată desfăşurarea bătăliei.

Mi-a explicat bătălia conştiincios, sugerând scene pentru fiecare tapiserie – amplasarea celor două tabere, prima ciocnire, două scene reprezentând haosul bătăliei, apoi moartea lui Carol Temerarul şi defilarea triumfătoare a învingătorilor. Cu toate că ascultam şi îmi făceam pe hârtie propriile schiţe, o parte din mine se ţinea la distanţă, mirându-se de ce mă angajam să fac. Nu va fi nici o femeie în aceste tapiserii, nimic miniatural şi delicat, nimic din ce mi-ar fi fost uşor să pictez. Aveam să-mi câştig onorariul cu sudoare şi lungi ore de muncă.

— O dată ce termini picturile, mi-a amintit Léon, munca ta va fi gata. Eu am să le duc în nord, la ţesător, iar desenatorul lui le va mări pentru a putea fi folosite la ţesut.

Ar fi trebuit să fiu mulţumit că nu va trebui să pictez caii mari. În loc de asta însă, am început să-mi apăr munca.

— Şi cum am să ştiu că acest desenator e un artist bun? Nu vreau să-mi strice proiectele.

— Nu va schimba nimic din ceea ce a fost aprobat de Jean Le Viste. Va face doar schimbări care vor fi în beneficiul proiectului şi al realizării tapiseriilor. N-ai făcut prea multe tapiserii, nu-i aşa, Nicolas? Doar un blazon, mi se pare.

— Pe care l-am mărit eu însumi la scară. N-am avut nevoie de nici un desenator. Fireşte că sunt în stare să fac la fel şi în cazul acestei comenzi.

— Tapiseriile de-acum sunt cu totul altceva decât un simplu blazon. Vor avea nevoie de un desenator profesionist. Tiens, încă un lucru pe care am uitat să-l menţionez. Va trebui să te asiguri că blazonul Le Viste apare peste tot în tapiserii. Monseniorul va insista asupra acestui lucru.

— Monseniorul chiar a luptat acolo?

Léon a râs.

— Bineînţeles că în timpul bătăliei de la Nancy Jean Le Viste s-a aflat în cealaltă parte a Franţei, lucrând pentru Rege. Asta n-are importanţă. Tu pune blazonul său pe flamurile şi scuturile pe care le poartă alţii. S-ar putea să vrei să vezi nişte imagini cu acea bătălie şi cu altele. Du-te la Gérard, tipograful de pe rue Vieille du Temple – are el o carte pe care ţi-o poate arăta, cu gravuri reprezentând bătălia de la Nancy. Am să-i spun să te aştepte. Şi acum te las să-ţi faci măsurătorile. Dacă ai probleme, vino la mine. Şi adu-mi desenele până la Duminica Floriilor. Dacă îţi cer nişte modificări, să ai timp suficient să le faci înainte de a le vedea monseniorul.

Hotărât lucru, Jean Le Viste vedea prin ochii lui Léon Le Vieux. Pe el trebuia să-l mulţumesc şi dacă lui îi plăcea ce vede, avea să-i placă şi lui Jean Le Viste.

N-am rezistat şi i-am pus o ultimă întrebare:

— De ce m-ai ales pe mine pentru comandă?

Léon s-a înfăşurat în roba lui cafenie, simplă – a lui nu era tivită cu blană.

— Nu eu te-am ales. Dacă ar fi după mine, aş alege pe cineva care a făcut mai multe tapiserii sau m-aş duce direct la ţesător – ei au acolo desene şi pot lucra după ele. E mai ieftin şi ţesătorii sunt pricepuţi la desenat.

Léon era întotdeauna sincer.

— Atunci de ce m-a ales Jean Le Viste pe mine?

— Ai să afli foarte curând. Alors, vino mâine la mine şi am să-ţi pregătesc actele să le semnezi. Şi banii.

— Încă nu mi-am exprimat acordul asupra condiţiilor.

— Ba eu cred că da. Există unele comenzi pe care un artist nu le refuză. Aceasta este una din ele, Nicolas des Innocents.

Mi-a aruncat o privire grăitoare şi a plecat.

Avea dreptate. Vorbisem ca şi când aveam de gând să fac lucrarea. Totuşi, condiţiile nu erau rele. De fapt, Léon nu se tocmise prea tare. Brusc m-am întrebat dacă până la urmă, în mintea lui, livrele nu erau cumva tot pariziene.

Mi-am îndreptat privirea spre pereţii pe care urma să-i împodobesc atât de somptuos. Două luni ca să desenez şi să pictez douăzeci de cai şi călăreţii lor! M-am dus până la un capăt al camerei şi apoi până la celălalt, numărând doisprezece paşi, apoi am mers de-a latul, numărând şase paşi. Trăgând un scaun lângă un perete, m-am ridicat în picioare pe el, însă chiar întinzându-mă cât am putut de mult, eram departe de-a atinge tavanul. Am tras scaunul la loc şi, după ce am şovăit o clipă, m-am săltat pe masa de stejar. Am întins mâna în sus, dar până la tavan tot mai rămânea o distanţă cel puţin cât înălţimea mea.

Mă gândeam unde aş putea găsi o prăjină lungă pe care s-o folosesc la măsurat, când am auzit în spatele meu pe cineva îngânând un cântec şi m-am întors. În uşă stătea o fată care se uita la mine. O fată încântătoare. Avea pielea albă, fruntea înaltă, nasul lung, părul de culoarea mierii, ochii limpezi. Nu mai văzusem o asemenea fată până atunci. O clipă n-am fost în stare să spun nimic.

— Bună, frumoaso, am rostit în cele din urmă.

Fata a râs şi a sărit de pe un picior pe altul. Purta o rochie albastră simplă, cu un corsaj strâns, decolteu pătrat şi mâneci strâmte. Era croită bine şi stofa era fină, însă nu era bogat împodobită. Mai avea şi o eşarfă simplă, iar părul lung îi cădea aproape până la talie. În comparaţie cu servitoarea care curăţase vatra, era evident prea delicată pentru a fi o slujnică. Poate o doamnă de companie?

— Stăpâna casei doreşte să te vadă, m-a informat ea, apoi s-a întors şi a fugit, râzând în continuare.

Nu m-am clintit. Învăţasem din ani de experienţă că şoimii, câinii şi doamnele se întorc la tine dacă rămâi pe loc. I-am auzit picioarele lipăind pe podeaua camerei alăturate, apoi oprindu-se. După o clipă, paşii au reînceput şi fata s-a arătat iar în uşă.

— Vii?

Tot mai zâmbea.

— Am să vin, frumoaso, dacă ai să mergi în pas cu mine şi n-ai s-o zbugheşti înainte, de parcă aş fi un balaur de care trebuie să fugi.

Fata a râs.

— Vino, mi-a făcut ea semn s-o urmez şi de data asta am sărit jos de pe masă.

A trebuit să merg repede ca să ţin pasul cu ea, căci alerga dintr-o cameră în alta. Fusta îi flutura, parcă înfoiată de un vânt tainic. De aproape mirosea a ceva dulce şi aromat, subliniat de sudoare. Gura i se mişca de parcă ar fi mestecat ceva.

— Ce-ai în gură, frumoaso?

— Durere de dinţi.

Fata a scos limba, iar pe vârful ei trandafiriu se odihnea o cuişoară. Vederea limbii ei mi-a stârnit bărbăţia. Îmi venea s-o ar.

— Vai, probabil că te doare!

Mai bine-aş suge-o eu, mi-am zis.

— Ia spune, de ce doreşte stăpâna să mă vadă?

Fata s-a uitat la mine amuzată.

— Presupun că o să-ţi spună chiar ea.

Am încetinit pasul.

— De ce să ne grăbim? Ea nu se va supăra dacă tu şi cu mine o să sporovăim niţel pe drum, nu-i aşa?

— Despre ce vrei să vorbim?

Fata a luat-o în sus, pe o scară în spirală.

Am sărit pe treaptă în faţa ei ca s-o opresc să urce.

— Ce fel de animale îţi plac?

— Animale?

— Nu vreau să te gândeşti la mine ca la un balaur. Aş vrea să te gândeşti la mine ca la altceva. Ceva ce-ţi place ţie.

Fata s-a gândit.

— Un papagal, poate. Îmi plac papagalii. Am patru. Îmi ciugulesc din mână.

A ţâşnit pe lângă mine şi a urcat pe scară cu câteva trepte mai sus. Mai departe n-a mers. Mda, mi-am zis. Mi-am expus mărfurile şi ea vine să arunce o privire. Vino mai aproape, draga mea, şi vezi-mi prunele. Strânge-le.

— Nu un papagal, am zis. Doar nu te gândeşti că sunt genul care cârâie şi imită.

— Papagalii mei nu fac nici o gălăgie. Dar, oricum, eşti artist, n’est-ce pas? Nu asta faci? Nu imiţi viaţa?

— Fac lucrurile mai frumoase decât sunt, cu toate că există unele lucruri, fata mea, care nu pot fi înfrumuseţate cu vopsea.

Am păşit pe lângă ea şi m-am oprit cu trei trepte mai sus. Voiam să văd dacă vine la mine.

A venit. Ochii i-au rămas limpezi şi mari, dar gura a luat forma unui zâmbet cu subînţeles. Îşi muta cuişoara cu limba de la un obraz la altul.

O să te am, mi-am zis. Da-da.

— Sau poate că eşti un vulpoi, a spus ea. Ai şi puţin roşu în păr, printre firele castanii.

Mi-am luat un aer bosumflat.

— Cum poţi să fii atât de crudă? Am eu un chip şiret? Aş putea eu să trag pe cineva pe sfoară? Să merg pe ocolite şi niciodată drept? Sunt mai curând un câine care se culcă la picioarele stăpânei sale şi îi rămâne credincios pe vecie.

— Câinii vor prea multă atenţie, mi-a răspuns fata, şi sar şi-mi umplu fustele de noroi cu labele lor.

M-a depăşit iar şi de data asta nu s-a mai oprit.

— Vino, stăpâna casei aşteaptă. Nu trebuie s-o lăsăm să aştepte.

Va trebui să mă grăbesc. Pierdusem prea mult timp cu alte animale.

— Ştiu ce animal vreau să fiu, am rostit dintr-o suflare, alergând după ea.

— Ce?

— Licorn. Ştii ceva despre licorn?

Fata a pufnit. Ajunsese în capul scărilor şi deschidea uşa înspre altă cameră.

— Ştiu că-i place să-şi culce capul în poala fecioarelor. Asta vrei tu să faci?

— Vai, nu gândi atât de aspru despre mine! Licornul face ceva mult mai grozav. Cornul lui are o putere aparte, înţelegi? Ştiai asta?

Fata şi-a încetinit pasul ca să se uite la mine.

— Ce face?

— Dacă o fântână e otrăvită…

— Uite-acolo o fântână!

Fata s-a oprit şi mi-a făcut semn să mă uit printr-o fereastră care dădea în curte. O fată mai mică stătea aplecată peste ghizdurile unei fântâni şi se uita înăuntru. Soarele îi scălda părul într-o lumină aurie.

— Jeanne face aşa mereu, m-a informat fata. Îi place să-şi privească chipul reflectat.

În timp ce noi o priveam, copila a scuipat în fântână.

— Dacă fântâna ta de-acolo, frumoaso, ar fi otrăvită sau întinată, aşa cum a întinat-o acum Jeanne, un licorn ar putea veni să-şi cufunde cornul în ea, iar fântâna ar deveni din nou curată. Ce părere ai de asta?

Fata şi-a plimbat cuişoara prin gură cu limba.

— Tu ce părere vrei să am?

— Vreau să vezi în mine licornul tău. Sunt momente în care tu eşti întinată, da, chiar şi tu, frumoaso. I se întâmplă fiecărei femei. Asta e pedeapsa Evei. Dar poţi redeveni curată în fiecare lună, numai să mă laşi pe mine să te slujesc.

Să mi te ar iar şi iar, mă gândeam eu, până când râzi şi strigi.

— În fiecare lună te vei întoarce în Eden.

Această din urmă replică nu dădea niciodată greş când vânam o femeie: ideea acelui paradis simplu părea să fie capcana potrivită pentru toate. Întotdeauna îşi desfăceau picioarele ca să mă primească, în speranţa că-l vor găsi. Poate că unele chiar l-au găsit.

Fata a râs, de data asta răguşit. Era pregătită. Am întins mâna s-o strâng şi să pecetluiesc trocul.

— Claude? Tu eşti? De ce-a durat atâta?

De partea cealaltă a locului unde ne aflam s-a deschis o uşă. În uşă stătea o femeie care ne privea lung, cu braţele încrucişate peste piept. Mi-am retras mâna.

— Pardon, Maman. Iată-l.

Claude s-a tras înapoi şi a făcut un semn spre mine. M-am înclinat.

— Ce-ai în gură? a întrebat femeia.

Claude a înghiţit.

— Cuişoară. Pentru dinte.

— Ar trebui să mesteci mentă. E mult mai bună pentru durerea de dinţi.

— Da, Maman.

Claude a râs iar – probabil de expresia de pe chipul meu. S-a întors şi a fugit din cameră, trântind uşa. În cameră a rămas ecoul paşilor ei.

M-a luat cu frig. Tocmai încercasem s-o seduc pe fiica lui Jean Le Viste.

În precedentele mele vizite la casa de pe rue du Four le văzusem pe cele trei fete Le Viste numai de departe, alergând prin curte, plecând călare, ducându-se pe jos cu o suită de doamne la Saint-Germain-des-Prés. Fireşte, fata de la fântână era şi ea una dintre ele. Dacă aş fi fost atent, mi-aş fi dat seama de când i-am văzut părul şi ţinuta că ea şi Claude erau surori. Atunci aş fi înţeles cine sunt şi nu i-aş fi spus niciodată lui Claude povestea licornului. Dar nu mă gândisem cine-ar putea fi, ci cum aş putea să mă culc cu ea.

Claude nu trebuia decât să-i povestească tatălui ei ce-i spusesem şi aş fi fost azvârlit afară, iar comanda mi-ar fi fost retrasă. Şi n-aş mai vedea-o niciodată pe Claude.

O doream mai mult decât orice şi nu doar la pat. Doream să stau întins lângă ea şi să-i vorbesc, să-i ating gura şi părul şi s-o fac să râdă. Mă întrebam în ce parte a casei alergase. Mie niciodată nu mi se va îngădui să intru acolo – un artist parizian n-are ce căuta în preajma unei fiice de nobil.

Am rămas nemişcat, gândindu-mă la toate astea. Probabil o clipă prea mult. Femeia din uşă s-a mişcat şi rozariul care-i atârna la cingătoare s-a atins cu un clinchet de nasturii de pe mâneca ei, iar eu m-am smuls din gândurile mele. Mă privea ca şi cum ar fi înţeles tot ce-mi trecea prin cap. Însă n-a spus nimic, ci doar a deschis uşa şi a intrat înapoi în cameră. Am urmat-o.

Pictasem miniaturi în budoarele multor doamne. Cel de-aici nu se deosebea prea mult de celelalte. Avea un pat din lemn de castan, cu perdele de mătase albastră şi galbenă. Scaune de stejar aşezate în semicerc, pe care se aflau perne brodate. O măsuţă lipită de perete, plină de sticluţe, o casetă de bijuterii, câteva cufere pentru rochii. Printr-o fereastră deschisă, Saint-Germain-des-Prés se vedea ca într-un tablou. Într-un colţ erau adunate doamnele ei de companie, acum ocupate cu brodatul. Mi-au zâmbit de parcă ar fi fost o singură persoană, nu cinci, şi m-am mustrat în gând pentru că-mi trecuse prin cap că şi Claude ar putea fi una dintre ele.

Geneviève de Nanterre, soţia lui Jean Le Viste şi stăpâna casei, s-a aşezat lângă fereastră. Se vedea că fusese cândva la fel de frumoasă ca şi fiica ei. Era încă o femeie chipeşă, cu frunte înaltă şi bărbie delicată, dar în vreme ce faţa lui Claude era în formă de inimă, a ei devenise triunghiulară. Cei cincisprezece ani trăiţi ca soţie a lui Jean Le Viste îi anulaseră liniile curbe, îi împrumutaseră maxilarului o expresie rigidă, îi aduseseră riduri pe frunte. Ochii ei erau ca două coacăze întunecate pe lângă limpezimea de gutuie a ochilor lui Claude.

Cel puţin într-o singură privinţă o întrecea totuşi pe fiica ei în strălucire. Rochia ei era mai bogată: brocart crem cu verde, cu un desen elaborat de flori şi frunze. Purta bijuterii fine la gât şi părul îi era împletit cu mătase şi perle. N-ar fi fost niciodată confundată cu o doamnă de companie: era evident îmbrăcată pentru a fi servită.

— Ai fost adineauri cu soţul meu în Grande Salle, a zis ea. Aţi discutat despre tapiserii.

— Da, Madame.

— Presupun că doreşte o bătălie.

— Da, Madame. Bătălia de la Nancy.

— Şi ce scene vor înfăţişa tapiseriile?

— Nu sunt sigur, Madame. Monseniorul mi-a vorbit abia adineauri despre tapiserii. Trebuie să mă aşez şi să fac schiţe înainte de a afirma cu certitudine.

— Vor fi reprezentaţi bărbaţi?

— De bună seamă, Madame.

— Cai?

— Da.

— Sânge?

— Pardon, Madame?

Geneviève de Nanterre a dat din mână.

— E vorba de-o bătălie. O să curgă sânge din răni?

— Cred că da, Madame. Carol Temerarul va fi ucis, fireşte.

— Ai fost vreodată într-o bătălie, Nicolas des Innocents?

— Nu, Madame.

— Aş dori să-ţi imaginezi o clipă că eşti soldat.

— Dar eu sunt miniaturist la curte, Madame.

— Ştiu asta, însă preţ de o clipă fii un soldat care a luptat în bătălia de la Nancy. Ţi-ai pierdut braţul în acea bătălie. Stai în Grande Salle, ca oaspete al soţului meu şi al meu. Alături se află soţia ta, tânăra şi frumoasa ta soţie, care te ajută să depăşeşti micile dificultăţi ce se iscă din pricină că nu ai două mâini: să-ţi rupi pâinea, să-ţi încingi spada, să încaleci.

Geneviève de Nanterre rostea cuvintele ritmat, ca şi cum ar fi îngânat un cântec de leagăn. Am început să simt că plutesc în josul unui râu, fără să am habar încotro mă îndrept.

Să fie puţin nebună? m-am întrebat.

Geneviève de Nanterre şi-a încrucişat braţele şi a întors capul într-o parte.

— În timp ce mănânci, te uiţi la tapiseriile cu bătălia care te-a costat braţul. Îl recunoşti pe Carol Temerarul, care este căsăpit, soţia ta vede sângele ţâşnindu-i din răni. Pretutindeni vedeţi flamuri cu blazonul Le Viste. Dar unde este Jean Le Viste?

Am încercat să-mi amintesc ce-mi spusese Léon.

— Monseniorul este alături de Rege, Madame.

— Da. Când a avut loc bătălia, soţul meu şi Regele stăteau comod în tihna curţii regale de la Paris, departe de Nancy. Acum, cum te-ai simţi în pielea acestui soldat ştiind că Jean Le Viste nu a participat niciodată la bătălia de la Nancy, dar văzând totuşi flamurile lui pretutindeni în tapiserii?

— M-aş gândi că monseniorul este un bărbat important, care trebuie să se afle lângă Rege, Madame. Sfatul său este mai important decât iscusinţa lui în bătălie.

— Aha, foarte diplomatic spus, Nicolas. Eşti mult mai diplomat decât soţul meu. Dar mă tem că nu acesta este răspunsul corect. Vreau să te gândeşti bine şi să-mi spui cinstit ce-ar crede un astfel de soldat.

Ştiam acum unde mă purta râul de vorbe pe care pluteam. Nu ştiam însă ce se va întâmpla când voi acosta.

— S-ar simţi jignit, Madame. La fel şi soţia lui.

Geneviève de Nanterre a aprobat din cap.

— Da. Asta este.

— Însă nu există nici un motiv…

— De plus, eu nu doresc ca fiicele mele să privească măceluri sângeroase în timp ce se întreţin cu oaspeţii la o petrecere. Ai cunoscut-o pe Claude. Ai vrea ca, în timp ce mănâncă, să stea cu ochii pe o rană din coapsa vreunui cal sau pe un bărbat cu capul tăiat?

— Nu, Madame.

— Nici n-o va face.

În colţul lor, doamnele de companie se strâmbau la mine. Geneviève de Nanterre mă dusese exact unde dorise. Era mai deşteaptă decât majoritatea doamnelor nobile pe care le pictasem. Din această pricină, am constatat că doream să-i fac pe plac. Ceea ce putea fi primejdios.

— Nu pot să mă împotrivesc dorinţelor monseniorului, Madame.

Geneviève de Nanterre s-a aşezat la loc pe scaun.

— Spune-mi, Nicolas, ştii cine te-a ales să concepi aceste tapiserii?

— Nu, Madame.

— Eu te-am ales.

Am privit-o uimit.

— De ce, Madame?

— Am văzut miniaturile pe care le faci pentru doamnele de la curte. E ceva ce surprinzi la ele, ceva ce-mi place.

— Ce anume, Madame?

— Natura lor spirituală.

M-am înclinat, surprins.

— Vă mulţumesc, Madame.

— Lui Claude i-ar prinde bine să vadă mai multe exemple de o asemenea natură spirituală. Eu mă străduiesc, însă ea n-o ascultă pe mama ei.

A urmat o pauză. M-am mutat de pe un picior pe altul.

— Ce… ce anume aţi dori dumneavoastră să pictez în loc de bătălie, Madame?

Ochii lui Geneviève de Nanterre străluciră.

— Un licorn.

Am îngheţat.

— O doamnă şi un licorn, a adăugat ea.

Probabil mă auzise vorbind cu Claude. Sigur mă auzise, altfel nu mi-ar fi sugerat licornul. Să mă fi auzit cum încercam să-i seduc fiica? Mă străduiam să ghicesc ceva din expresia ei. Părea încântată de sine, chiar răutăcioasă. Dacă ştia, putea să-i spună lui Jean Le Viste despre încercarea mea – asta dacă n-o făcuse deja Claude – şi comanda ar fi pierdută. Mai mult: cu un cuvânt, Geneviève de Nanterre putea să-mi distrugă reputaţia la curte şi n-aş mai fi pictat niciodată vreo miniatură.

N-aveam altă soluţie decât să încerc s-o îmbunez.

— Vă plac licornii, Madame?

Una dintre doamnele de companie a chicotit. Geneviève de Nanterre s-a încruntat şi fata a tăcut.

— N-am văzut niciodată un licorn, aşa că n-am cum să ştiu. Nu, eu mă gândesc la Claude. Ei îi plac şi, fiind copilul cel mai mare, ea este cea care va moşteni cândva tapiseriile. Aşa că ar fi bine să aibă ceva care să-i placă.

Auzisem vorbindu-se despre familia sans moştenitor, despre cât de mult trebuie să-l roadă pe Jean Le Viste faptul că nu are un fiu căruia să-i transmită blazonul său mult îndrăgit. Vina pentru faptul că aveau trei fiice trebuie că apăsa greu asupra soţiei sale. Am privit-o cu ceva mai multă blândeţe.

— Şi ce-aţi dori să facă licornul, Madame?

Geneviève de Nanterre a dat din mână.

— Sugerează-mi ce-ar putea să facă.

— Să fie vânat. Monseniorului ar putea să-i placă.

A scuturat din cap.

— Nu vreau cai şi sânge. Iar Claude n-ar fi încântată dacă licornul ar fi ucis.

Nu puteam risca să-i sugerez povestea cu cornul vrăjit al licornului. Trebuia să repet ideea lui Claude.

— Doamna ar putea seduce licornul. Fiecare tapiserie ar putea fi o scenă cu ea în pădure, ademenindu-l cu muzică şi mâncare şi flori, iar la sfârşit el îşi lasă capul în poala ei. Este o poveste populară.

— Poate. Bineînţeles, lui Claude i-ar plăcea aşa ceva. Este o copilă la începutul vieţii. Da, fecioara îmblânzind licornul ar putea fi ideea potrivită. Cu toate că pe mine m-ar putea îndurera la fel de mult să stau printre asemenea scene ca şi printre scenele unei bătălii.

Ultimele cuvinte le-a rostit mai mult pentru sine.

— De ce, Madame?

— Voi fi înconjurată de seducţie, de tinereţe, de dragoste. Ce înseamnă toate astea pentru mine?

Se străduia să dea impresia că n-o interesează asemenea lucruri, însă vocea-i suna nostalgic.

Nu împarte acelaşi pat cu soţul ei, mi-am zis. Şi-a adus pe lume fiicele şi şi-a îndeplinit menirea. Dar nici pe asta bine, căci nu există fii. Acum el o ţine la distanţă, iar pentru ea nu mai rămâne nimic. N-aveam obiceiul să le plâng de milă doamnelor nobile, cu casele lor încălzite şi burţile pline şi cu damele de companie foindu-se în jurul lor. Dar în acel moment mi-a fost milă de Geneviève de Nanterre. Căci brusc m-am văzut pe mine, cum aveam să fiu peste zece ani, după călătorii lungi, ierni aspre şi boli – singur într-un pat rece, cu picioarele reumatice, mâinile înţepenite şi incapabile să mai ţină penelul. La sfârşitul propriei mele existenţe utile, ce se va alege de mine? Atunci moartea va fi bine venită. Mă întrebam dacă şi ea se gândea la asta.

Mă privea cu ochi trişti şi inteligenţi.

Ceva în acele tapiserii va fi al ei, mi-am zis repede. Tapiseriile nu vor spune doar povestea seducţiei într-o pădure, ci încă ceva, nu numai cu o fecioară, ci şi cu o femeie care să redevină fecioară, astfel încât tapiseriile să povestească întreaga viaţă a unei femei, începutul şi sfârşitul ei. Toate opţiunile ei, toate înmănuncheate în una. Asta aveam să creez. I-am zâmbit.

În turnul de la Saint-Germain-des-Prés a sunat un clopot.

— Sexta¹, doamna mea, a anunţat una din doamnele de companie.

— La aceasta voi merge, a spus Geneviève de Nanterre. Nu ne-am dus la celelalte slujbe şi azi nu pot să merg la slujba de seară, pentru că sunt aşteptată la curte împreună cu domnul meu.

S-a ridicat de pe scaun în timp ce o altă doamnă venea cu caseta de bijuterii. A ridicat mâna, a desfăcut închizătoarea colierului pe care-l purta şi l-a scos, lăsând giuvaierul să-i poposească o clipă, strălucitor, în mâini, înainte de-a se rostogoli în casetă pentru a fi zăvorât. Însoţitoarea i-a înfăţişat o cruce bătută cu perle şi prinsă pe un lanţ lung, iar când Geneviève de Nanterre a aprobat din cap, l-a petrecut peste capul stăpânei sale. Celelalte doamne au început să-şi pună deoparte broderiile şi să-şi strângă lucrurile. Ştiam că voi fi expediat.

— Pardon, Madame, va accepta monseniorul licorni în loc de bătălii?

Geneviève de Nanterre şi-a îndreptat cingătoarea cu şiret, în timp ce una din doamne i-a descopciat fusta de deasupra, ale cărei falduri s-au desfăşurat până la podea, acoperind florile şi frunzele albe şi verzi.

— Va trebui să-l convingi.

— Dar… de bună seamă, ar trebui să-i spuneţi chiar dumneavoastră, Madame. La urma urmei, aţi reuşit să-l convingeţi să accepte să fac eu proiectele.

— Aaa, asta a fost uşor. Pe el nu-l interesează oamenii. Ori un artist, ori altul, prea puţin îi pasă atâta timp cât artistul e acceptat la curte. Dar subiectul comenzii e ceva între el şi tine. Eu n-am de gând să mă amestec. Aşa că e cel mai bine s-o audă de la tine.

— Poate că ar trebui să-i vorbească Léon Le Vieux.

Geneviève de Nanterre a pufnit.

— Léon nu s-ar împotrivi dorinţelor soţului meu. El îşi apără pielea. E inteligent, dar nu isteţ, şi de isteţime e nevoie pentru a-l convinge pe Jean.

M-am încruntat spre podea. Strălucirea proiectelor pe care aveam să le creez mă orbise, însă acum începeam să văd situaţia dificilă în care mă aflam. Aş fi preferat să fac proiecte pentru o doamnă şi un licorn în loc de o bătălie, cu nenumăraţii ei cai, însă nici nu voiam să mă împotrivesc dorinţelor lui Jean Le Viste. Cu toate acestea, se părea că n-aveam de ales. Fusesem prins într-un păienjeniş ţesut între Jean Le Viste, soţia lui şi fiica lui şi nu ştiam cum să scap. Aceste tapiserii or să-mi aducă necazuri, mi-am zis.

— Madame, am o idee isteaţă.

Doamna de companie care vorbise era cea mai puţin arătoasă, însă avea ochi vioi, care se mişcau fără încetare în timp ce gândea.

— De fapt, e o idee jucăuşă. Ştiţi cât de mult îi plac monseniorului jocurile de cuvinte.

— Aşa este, a aprobat Geneviève de Nanterre.

— Visté înseamnă viteză. Licornul este visté, n’est-ce pas? Nici un animal nu aleargă mai repede. Aşa că, atunci când vedem un licorn, ne gândim la Viste.

— Béatrice, eşti atât de deşteaptă! Dacă ideea ta are succes la soţul meu, ai voie să te măriţi cu acest tânăr, Nicolas des Innocents. Am să vă dau binecuvântarea mea.

Am scuturat energic din cap. Béatrice a râs şi toate femeile i s-au alăturat. Am zâmbit politicos. Habar n-aveam dacă Geneviève de Nanterre glumea sau nu.

Râzând în continuare, Geneviève de Nanterre şi-a condus doamnele afară, lăsându-mă singur.

Am rămas nemişcat în încăperea tăcută. Trebuia să găsesc o prăjină lungă şi să mă întorc în Grande Salle pentru a reîncepe măsurătorile. Dar era o plăcere să stau acolo, fără doamne care să se strâmbe la mine. În această cameră puteam gândi.

M-am uitat în jur. Pe pereţi atârnau două tapiserii, alături de Bunavestire, pe care o pictasem pentru acea cameră. Am cercetat tapiseriile. Înfăţişau culegători de struguri, bărbaţi care tăiau viţele, în timp ce femeile striveau strugurii cu picioarele, cu fustele ridicate, pentru a-şi arăta călcâiele stropite. Erau mult mai mari decât pictura şi aveau mai puţină adâncime. Din pricina ţesăturii, păreau neclare şi mai puţin reale ori apropiate decât Fecioara din pictura mea. Dar ele împrumutau căldură încăperii şi o mai îmbrăcau, cu nuanţele lor de roşu şi albastru viu.

O cameră întreagă plină cu asemenea tapiserii ar fi ca şi cum ai crea o mică lume, şi încă una plină de femei, nu de caii şi bărbaţii angajaţi într-o bătălie. Ar fi mult mai pe placul meu, indiferent cât de greu mi-ar fi să-l conving pe Jean Le Viste.

M-am uitat pe fereastră. Geneviève de Nanterre şi Claude Le Viste mergeau în unduiri de fuste, alături de doamnele lor, spre biserică. Soarele era atât de strălucitor, că mi-au dat lacrimile şi a trebuit să clipesc. Atunci când am reuşit să văd iar, alaiul dispăruse şi în locul lui apăruse servitoarea care purta în pântece copilul meu. Ducea un coş şi mergea cu paşi târşâiţi în direcţia opusă.

De ce râsese atât de tare acea doamnă de companie la ideea de-a se mărita cu mine? Cu toate că nu mă prea gândisem până atunci la însurătoare, presupuneam că o să am cândva o soţie care să mă îngrijească la bătrâneţe. Aveam o poziţie bună la curte, comenzi ferme şi acum aceste tapiserii din care să putem trăi, eu şi soţia mea. N-aveam fire de păr cărunte, îmi lipseau doar doi dinţi şi puteam să ar de trei ori pe noapte dacă mi se ivea ocazia. E adevărat că eram artist, nu nobil sau negustor bogat. Dar nici nu eram fierar, cizmar sau ţăran. Mâinile mele erau curate, unghiile îngrijite. De ce să râdă aşa?

Am hotărât să termin întâi de măsurat camera, indiferent ce aveam să proiectez pentru pereţi. Aveam nevoie de o prăjină şi l-am găsit pe majordom la cămări, numărând lumânări. A fost la fel de acru cu mine ca şi mai înainte, însă m-a îndrumat spre grajduri.

— Fii atent cu prăjina aia, mi-a ordonat. Să nu faci vreo stricăciune cu ea.

M-am strâmbat.

— Nu te-am luat de mijlocitor, i-am zis.

Majordomul s-a încruntat.

— Nu la asta m-am referit. Dar nu mă mir c-ai luat-o aşa, de vreme ce nu-ţi poţi stăpâni mădularul.

— Ce vrei să spui?

— Ştii tu ce vreau să spun. Ce i-ai făcut lui Marie-Céleste.

Marie-Céleste. Numele nu-mi spunea nimic.

Când mi-a văzut chipul fără expresie, majordomul a mârâit:

— Slujnica pe care-ai lăsat-o grea, scârnăvie ce eşti!

— Aha, aia. Trebuia să fi fost mai atentă.

— Şi tu. E o fată de treabă. Merită ceva mai bun decât tine.

— Păcat de Marie-Céleste, însă i-am dat bani şi o să se descurce. Acum hai, trebuie să iau prăjina aia.

Majordomul a mârâit. Când m-am întors să plec, a bombănit:

— Ai mare grijă, scârnăvie!

Am găsit o prăjină la grajduri şi tocmai traversam curtea cu ea, când a apărut Jean Le Viste în persoană, ieşind în grabă din casă. A trecut pe lângă mine fără ca măcar să mă privească, crezând probabil că sunt unul dintre servitori, iar eu l-am strigat:

— Monseniore, monseniore! O clipă, vă rog!

Dacă nu spuneam ceva acum, s-ar fi putut să nu mai am alt prilej să-l prind singur.

Jean Le Viste s-a întors să vadă cine îl strigă, apoi a mormăit şi a continuat să meargă. Am alergat să-l ajung.

— Vă rog, monseniore, aş dori să mai discut despre tapiserii.

— Vorbeşte cu Léon, nu cu mine.

— Da, monseniore, însă am socotit de cuviinţă că pentru ceva atât de important cum sunt tapiseriile ar trebui să fiţi consultat personal.

Cum fugeam după el, capătul prăjinii s-a înclinat şi s-a agăţat de o piatră, scăpându-mi din mâini şi izbindu-se cu zgomot de pământ. Întreaga curte a răsunat. Jean Le Viste s-a oprit şi m-a privit mânios.

— Sunt îngrijorat, monseniore, am rostit în grabă. Îngrijorat pentru că ar trebui să puneţi pe pereţii dumneavoastră ceea ce ar aştepta alţii de la un asemenea membru de vază al curţii. Ca să nu mai vorbim de un preşedinte la Cour des Aides.

Improvizam în timp ce mergeam.

— Ce vrei să spui? Am treabă.

— În anul care a trecut, am văzut proiectele mai multor tapiserii comandate de familii nobile unor colegi artişti. Toate aceste tapiserii au ceva în comun – un fundal cu millefleurs.

Măcar atâta era adevărat – fundalurile cu model în care abundau florile erau acum foarte populare, mai ales că ţesătorii din nord perfecţionaseră această tehnică.

— Flori? a repetat Jean Le Viste, îndreptându-şi privirea spre picioare, de parcă tocmai ar fi strivit nişte flori.

— Da, monseniore.

— Nu există flori în bătălii.

— Nu, monseniore. Nu s-au ţesut bătălii. Câţiva dintre colegii mei au proiectat scene cu… cu licorni în ele, monseniore.

— Licorni?

— Da, monseniore.

Jean Le Viste arăta atât de sceptic, încât am mai adăugat la iuţeală încă o minciună pe care nădăjduiam că n-avea s-o descopere.

— Câteva familii nobile au comandat să li se facă aşa ceva – Jean d’Alençon, Charles de St. Émilion, Philippe de Chartres…

M-am străduit să dau numele unor familii pe care Jean Le Viste nu prea avea cum să le viziteze – fie că locuiau la prea mare distanţă, fie că erau prea nobile ori nu suficient de nobile pentru familia Le Viste.

— Nu-şi comandă bătălii, a repetat Jean Le Viste.

— Nu, monseniore.

— Licorni.

— Da, monseniore. Sunt à la mode acum. Şi m-am gândit şi eu că un licorn ar fi potrivit pentru familia domniei voastre.

I-am descris jocul de cuvinte al lui Béatrice.

Expresia lui Jean Le Viste nu s-a schimbat, însă a aprobat din cap, ceea ce era suficient.

— Te pricepi ce să-l pui să facă pe acel licorn?

— Da, monseniore, mă pricep.

— Foarte bine atunci. Spune-i lui Léon. Şi adu-mi desenele înainte de Paşte.

Jean Le Viste s-a pornit iar să traverseze curtea. Eu am făcut o plecăciune dosului său.

Nu-mi fusese atât de greu să-l conving pe cât îmi închipuisem. Avusesem dreptate când bănuisem că Jean Le Viste avea să dorească ceea ce credea el că-şi doresc toţi ceilalţi. Însă, la urma urmei, asta este nobilimea fără generaţii de sânge albastru în urmă. Imită, nu inventează. Nu i-a trecut prin cap lui Jean Le Viste că ar putea dobândi mai mult respect comandând tapiserii cu bătălii exact atunci când alţii n-o făceau. Deşi părea atât de sigur pe el, n-avea s-o apuce de unul singur pe căi nebătute. Iar eu urma să mă aflu în siguranţă atâta vreme cât el nu descoperea că nu mai exista nici o altă tapiserie cu licorni. Fireşte, va trebui să proiectez cele mai frumoase tapiserii cu putinţă, tapiserii care să facă alte familii să-şi dorească să aibă şi ele ceva asemănător şi să-l facă pe Jean Le Viste să se simtă mândru că a fost primul care avea aşa ceva.

Nu doar lui voiam să-i fiu pe plac. Voiam să le mulţumesc şi pe soţia şi fiica lui. Nu eram sigur ce conta mai mult pentru mine: chipul drăgălaş al lui Claude sau chipul trist al lui Geneviève. Poate că în pădurea licornului era loc pentru amândouă.

În noaptea aceea am băut la Le Coq d’Or ca să sărbătoresc comanda şi după aceea am dormit prost. Am visat licorni şi doamne înconjurate de flori, o fată care mesteca o cuişoară, o alta care-şi privea chipul în fântână, o doamnă care ţinea în mână nişte bijuterii lângă o casetă, o fată hrănind un şoim. Totul era un talmeş-balmeş din care nu puteam alege nimic. Nu era totuşi un coşmar; era dorinţă.

În zori, când m-am trezit, capul mi-era limpede şi eram gata să dau viaţă viselor.

1. Sexta – oră canonică, a patra din cele şapte ore canonice sau a şasea oră a zilei, după vechea numărătoare romană; 12 la amiază, slujba oficiată în Biserica Romano-Catolică la această oră, adesea ceva mai devreme.