Albert Camus, L’exil et le royaume

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1957

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea 

în limba română

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7356-8

ISBN PDF: 978-973-46-7357-5

ISBN print: 978-973-46-7152-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c by Christopher Michel/Flickr.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALBERT CAMUS (1913-1960), romancier, dramaturg şi filosof francez născut în Algeria, a absolvit Universitatea din Alger şi a fost cîţiva ani jurnalist la Alger républicain. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a fost membru al Rezistenţei Franceze şi editor al publicaţiei clandestine Combat. După război a colaborat constant la publicaţii prestigioase din Franţa, fiind una dintre vocile cele mai influente ale stîngii democrate. Tot în această perioadă a publicat o serie de romane şi eseuri filosofice cu un impact persistent, printre care Străinul (1942), Mitul lui Sisif (1942), Ciuma (1947), Căderea (1956), Exilul şi împărăţia (1957). În 1957, la doar 44 de ani, Albert Camus a primit Premiul Nobel pentru Literatură.

Lui Francine

Femeia adulteră

O muscă firavă se rotea de câteva clipe în autobuzul cu geamurile închise. Venită de nu se ştie unde, se învârtea fără zgomot, în zbor istovit. Janine o pierdu din ochi, apoi o văzu cum se lasă pe mâna nemişcată a bărbatului ei. Era frig. Musca se înfiora la fiecare pală de nisip izbită de vânt în geamuri. În lumina slabă a dimineţii de iarnă, maşina înainta, se legăna, târându-se cu chiu cu vai, hodorogind din toate încheieturile. Janine îşi privi bărbatul. Marcel avea chipul unui păun îmbufnat: fruntea îngustă, năpădită de smocuri de păr încărunţit, nasul lat, gura uşor strâmbă. Când treceau peste vreo hârtoapă, îl simţea cum tresare lângă umărul ei. Apoi lăsa iar să-i atârne moale trupul greoi şi picioarele depărtate, în ochi cu o privire fixă, din nou inertă, absentă. Dar mâinile lui mari şi fără fir de păr, parcă şi mai scurte din pricina puloverului cenuşiu care-i trecea de mânecile cămăşii, acoperindu-i încheieturile, nu-şi găseau astâmpăr. Strângeau cu atâta putere o valiză mică de pânză pe care o ţinea între genunchi, încât păreau să nu simtă mersul şovăitor al muştei.

Pe neaşteptate, se auzi desluşit urletul vântului, şi ceaţa minerală care învăluia autobuzul se făcu şi mai deasă. Pumni întregi de nisip se prăvăleau acum peste geamuri, azvârliţi parcă de mâini nevăzute. Musca mişcă dintr-o aripă amorţită şi îşi îndoi uşor labele, luându-şi zborul. Autobuzul îşi încetini mersul, ca şi cum ar fi vrut să se oprească. Apoi vântul păru a se mai linişti, ceaţa se risipi puţin şi maşina porni ceva mai repede. Ochiuri de lumină se deschideau în peisajul înecat de praf. Câţiva palmieri subţiratici şi albi, ca tăiaţi în metal, se iviră pentru o clipă în dreptul ferestrei:

— Ce ţară! spuse Marcel.

Autobuzul era plin de arabi ce se prefăceau că dorm, ascunşi în burnuzuri. Cei care-şi ridicaseră picioarele pe bănci se clătinau de zguduiturile maşinii mai mult decât ceilalţi. Tăcerea, nepăsarea lor începeau s-o apese pe Janine. I se părea că au trecut zile întregi de când călătorea, însoţită de escorta lor mută. Autobuzul plecase însă abia în zori, din locul unde se termina linia ferată, şi de două ore se târa, în dimineaţa rece, pe un podiş pustiu de piatră, care, atunci când porniseră, îşi întindea liniile drepte până în zarea roşiatică. Dar vântul începuse dintr-odată să bată şi, treptat, înghiţise întinderea nesfârşită. Din acea clipă, cei din maşină nu mai putuseră vedea nimic, amuţiseră unul câte unul, continuându-şi drumul în tăcere, învăluiţi într-un fel de noapte albă. Din când în când, îşi ştergeau buzele şi ochii înroşiţi de nisipul care pătrundea în maşină.

— Janine!

Tresări la chemarea bărbatului ei. Îi trecu şi de data asta prin minte cât de ridicol era acest nume pentru o femeie ca ea, puternică şi înaltă. Marcel voia să ştie unde se află mica valiză cu eşantioane. Ea pipăi cu piciorul locul gol de sub bancă şi, dând peste ceva, socoti că trebuie să fie acolo. Nu putea să se aplece fără să i se taie răsuflarea. În liceu, totuşi, fusese prima la gimnastică, şi pe vremea aceea nu ştiuse niciodată ce-i oboseala. Oare cât era de atunci? Douăzeci şi cinci de ani. Douăzeci şi cinci de ani nu înseamnă mare lucru, de vreme ce i se părea că nu mai departe de ieri şovăise între o existenţă liberă şi căsătorie, că nu mai departe decât ieri se gândise cu spaimă la ziua când, poate, va îmbătrâni singură. Iată că nu era singură, şi acel student în drept care o însoţea peste tot, clipă de clipă, se găsea acum alături de ea. Până la urmă acceptase, deşi îl găsea cam mic de statură, şi cu toate că nu-i prea plăcea râsul lui lacom şi scurt, şi nici ochii lui negri, bulbucaţi. Dar îi plăcea curajul cu care ştia să înfrunte viaţa, curaj pe care-l întâlneai la toţi francezii din această ţară. Îi mai plăcea şi înfăţişarea buimacă pe care o lua când întâmplările sau oamenii îi înşelau aşteptările. Dar mai cu seamă îi plăcea să se ştie iubită, şi el o copleşea cu stăruinţele lui. Făcând-o atât de mult să simtă că există pentru el, o silea să existe cu adevărat. Nu, nu era singură…

Claxonând puternic, autobuzul îşi croia drum printre obstacole invizibile. În maşină nu se mişca nimeni. Janine simţi deodată că e privită şi se întoarse către banca aflată în prelungirea băncii ei, de cealaltă parte a intervalului. Nu era un arab şi se miră cum de nu-l văzuse la plecare. Purta uniforma unităţilor franceze din Sahara şi un chipiu din pânză cenuşie care-i umbrea faţa tăbăcită, prelungă şi ascuţită, de şacal. O cerceta posac, privind-o ţintă cu ochii lui spălăciţi. Ea se înroşi brusc şi se întoarse iar către bărbatul ei, care se uita întruna drept înainte, în ceaţa şi vântul de afară. Se strânse toată în palton. Dar în minte îi stăruia imaginea soldatului francez, lung şi firav, atât de firav în tunica lui strâmtă, încât părea făcut dintr-o materie uscată şi sfărâmicioasă, amestec de nisip şi oase. Abia în acea clipă văzu chipurile descărnate şi arse de soare ale arabilor de lângă ei, şi tot atunci băgă de seamă cât de bine păreau să stea, în ciuda veşmintelor largi, pe banca pe care ea şi bărbatul ei abia încăpeau. Îşi adună strâns în jurul trupului paltonul. Şi totuşi nu era grasă, ci mai curând înaltă şi plină, cu forme ispititoare, trezind încă dorinţe – simţea asta din privirile bărbaţilor – cu faţa copilăroasă, cu ochii limpezi şi luminoşi ce contrastau cu trupul mare, pe care-l ştia cald şi odihnitor.

Da, totul era altfel decât îşi închipuise. Se împotrivise atunci când Marcel a stăruit s-o ia în această călătorie plănuită de el încă din ziua când se sfârşise războiul şi afacerile începuseră să meargă iar ca înainte. Până la război trăiseră destul de bine din mica prăvălie de stofe pe care Marcel o moştenise de la părinţi, după ce renunţase la studii. Când eşti tânăr nu e greu să fii fericit, dacă se întâmplă să locuieşti într-unul din orăşelele de pe malul mării. Dar Marcel prefera să stea acasă, şi foarte curând renunţase să mai cutreiere plajele împreună cu ea. Nu mai ieşeau din oraş, în mica lor maşină, decât pentru plimbarea de duminică. În restul timpului, Marcel se simţea mai bine în prăvălia cu stofe colorate, la umbra arcadelor acelui cartier pe jumătate indigen, pe jumătate european. Locuiau deasupra prăvăliei, în trei camere împodobite cu covoare arabe şi cu mobile luate de la Barbèr. Nu avuseseră copii. Anii trecuseră, iar ei trăiseră în tot acest timp ascunşi în aceeaşi penumbră, la adăpostul obloanelor pe jumătate lăsate. Vara, plaja, plimbările şi chiar cerul se aflau undeva, departe. În afară de afaceri, s-ar fi zis că nimic nu-l mai interesează pe Marcel. Janine ajunsese să creadă că adevărata lui pasiune este banul, iar lucrul acesta nu-i plăcea, nici ea nu ştia prea bine de ce. La drept vorbind, trăgea şi ea foloase de pe urma acestei patimi. Marcel nu era zgârcit; dimpotrivă, era darnic, mai cu seamă cu ea. „Dacă mi s-ar întâmpla vreo nenorocire, vreau să te ştiu la adăpost“, îi spunea el. Şi într-adevăr, oamenii trebuie să se pună la adăpost de griji. Dar unde să se pună la adăpost şi de celelalte lucruri care-i ameninţă, de acele lucruri ce nu seamănă cu grijile lor obişnuite? Simţea toate astea, în chip nedesluşit, la mari răstimpuri. Îl ajuta pe Marcel să-şi ţină registrele la zi şi-l înlocuia uneori în prăvălie. Cel mai greu îndura lunile de vară, când căldura ucidea până şi obişnuita şi plăcuta senzaţie de plictiseală.

Şi deodată, tocmai când vara era în toi, a izbucnit războiul. Marcel mobilizat, apoi reformat, lipsa de stofe, afacerile care nu mai mergeau deloc, străzile pustii şi fierbinţi. O nenorocire întâmplată în acele zile ar fi lăsat-o pe drumuri, iată de ce, de cum se iviseră iar stofele pe piaţă, Marcel se gândise să ia la rând satele din sud şi pe cele aflate pe podişurile cele mai înalte şi, renunţând la mijlocitori, să-şi vândă singur marfa negustorilor arabi. A stăruit s-o ia cu el. Janine ştia cât de greu se călătoreşte, respiraţia o chinuia, ar fi vrut să rămână acasă. Dar Marcel era încăpăţânat, şi ea îi făcuse până la urmă pe voie, căci ar fi obosit-o prea mult să-l refuze. Călătoreau acum împreună, dar nimic din cele ce vedea nu semăna cu ceea ce crezuse ea. Se temuse de căldură, de roiurile de muşte, de hotelurile murdare în care stăruie mirosul de anason. Dar nu se gândise nici o clipă la frig, la vântul tăios, la aceste podişuri polare, semănate cu morene. Visase palmieri şi întinderi moi de nisip. Acum vedea că se înşelase şi că pretutindeni în deşert domneşte piatra, numai piatra, atât în cer, unde sălăşluia, scrâşnitoare şi îngheţată, o pulbere de piatră, cât şi pe pământ, unde, printre grămezi de piatră, creşteau doar ierburi uscate.

Maşina se opri dintr-odată. Şoferul, fără să se adreseze cuiva anume, rosti câteva vorbe în limba aceea pe care Janine o auzise toată viaţa, fără să ajungă s-o înţeleagă.

— Ce s-a întâmplat? întrebă Marcel.

Şoferul spuse, în franceză de astă dată, că fără doar şi poate s-a înfundat carburatorul cu nisip, şi Marcel blestemă încă o dată acele locuri. Şoferul râse, arătându-şi toţi dinţii. Îi asigură că nu-i vorba decât de un fleac şi că va desfunda pe dată carburatorul, după care îşi vor putea vedea de drum. Când deschise uşa maşinii, vântul rece se năpusti înăuntru, înţepându-le obrajii cu mii de fire de nisip. Arabii îşi înfundară nasul în burnuzuri, ghemuindu-se cât puteau de bine.

— Închide uşa, urlă Marcel.

Şoferul râse şi se urcă în maşină. Luă pe îndelete câteva scule de sub tabloul de bord, apoi, fără să închidă uşa, dispăru din nou în ceaţă, undeva înspre botul maşinii. Marcel suspină:

— Poţi fi sigură că ăsta n-a văzut în viaţa lui un motor.

— Linişteşte-te! spuse Janine.

Deodată tresări. Pe marginea drumului, chiar lângă maşină, se înălţau, neclintite, câteva forme înfăşurate în veşminte largi. Pe sub gluga burnuzului şi de sub pavăza de văluri nu li se zăreau decât ochii. Tăcuţi, veniţi nu se ştie de unde, priveau la cei din maşină.

— Păstori, spuse Marcel.

În autobuz domnea liniştea cea mai deplină. Cu capetele plecate, călătorii păreau că ascultă glasul vântului, slobozit pe podişurile fără de hotar. Janine constată cu uimire că nu se vedeau aproape deloc bagaje. Când se suiseră în maşină, la capătul liniei ferate, şoferul le urcase geamantanul pe acoperiş, alături de câteva boccele. Înăuntru, în plasele de bagaje, nu zăreai decât bâte noduroase şi coşuri. Oamenii aceştia din sud plecau, pare-se, la drum, cu mâinile goale.

Dar iată-l pe şofer întorcându-se, cu acelaşi pas sprinten. Numai ochii îi râdeau deasupra vălurilor sub care şi el şi-a ascuns faţa. Îi vesti că sunt gata de plecare. Închise uşa, vântul amuţi, şi ploaia de nisip se auzi şi mai desluşit izbind în geamuri. Motorul tuşi, apoi se opri de-a binelea. Îndelung solicitat de demaror, porni în cele din urmă, iar şoferul îl făcu să urle, accelerând. Icnind puternic, maşina se urni din loc. Din mulţimea zdrenţăroasă şi nemişcată a păstorilor se înălţă o mână care, o clipă mai târziu, pieri în urma lor, pe drumul din ce în ce mai prost. Din pricina zguduiturilor, arabii se clătinau întruna. Janine simţea cum o cuprinde somnul, când, pe neaşteptate, se pomeni în faţă cu o cutiuţă galbenă plină cu betel. Soldatul-şacal îi surâdea. Ea şovăi o clipă, apoi luă o bucată şi mulţumi. Şacalul băgă cutia în buzunar şi surâsul îi pieri brusc. Acum se uita ţintă drept înainte, la drum. Janine se întoarse către Marcel, dar nu-i văzu decât ceafa puternică. Privea pe geam ceaţa tot mai groasă, care urca din grămezile de pământ sfărâmicios înălţate pe margini.

Trecuseră ore de când călătoreau astfel şi oboseala stinsese, parcă, în maşină, orice urmă de viaţă, când, deodată, de afară se auziră strigăte. Copii îmbrăcaţi în burnuzuri, învârtindu-se ca sfârlezele, ţopăind şi bătând din palme, alergau în jurul maşinii, care înainta acum pe o stradă lungă, cu case scunde. Intrau în oază. Vântul sufla şi aici, dar zidurile opreau firişoarele de nisip, care nu mai întunecau lumina. Cerul rămânea însă acoperit. În mijlocul ţipetelor, autobuzul se opri, cu un scrâşnet puternic de frâne, în faţa arcadelor de lut ale unui hotel cu geamuri murdare. Janine coborî, dar când se văzu în stradă simţi cum i se înmoaie picioarele. Zărea deasupra caselor un minaret galben şi subţire. La stânga se profilau cei dintâi palmieri ai oazei şi ar fi vrut să meargă către ei. Deşi nu mai era mult până la amiază, frigul era puternic; Janine se înfioră în bătaia vântului. Se întoarse spre Marcel, dar privirile îi căzură pe soldat, care se îndrepta către ea. Aşteptă să-i surâdă sau să o salute. El trecu mai departe fără s-o privească, îndepărtându-se. Marcel cerea să i se dea jos cufărul cu stofe, o ladă neagră cocoţată pe acoperişul autobuzului. Lucrurile mergeau greu. Şoferul, care se apucase să coboare singur bagajele, se oprise din treabă şi, suit pe acoperiş, perora în faţa unui cerc de burnuzuri strânse în jurul maşinii. Janine, înconjurată de feţe colţuroase, asaltată de strigăte guturale, îşi simţi dintr-odată oboseala.

— Urc, îi spuse lui Marcel, care se răstea nerăbdător la şofer.

Intră în hotel. Patronul, un francez slab şi tăcut, îi ieşi în întâmpinare. O duse, printr-o galerie lungă ce se înălţa deasupra străzii, la primul etaj, într-o cameră în care nu se vedea decât un pat de fier, un scaun vopsit în alb lăcuit, un dulap fără perdele şi, în spatele unui paravan de trestie, un spălător cu ligheanul acoperit de o pulbere fină de nisip. De cum plecă patronul, Janine simţi frigul ce răzbătea din zidurile goale, spoite cu var. Nu ştia unde să-şi pună poşeta, unde să se aşeze. Nu-i rămânea decât să se întindă pe pat sau să stea în picioare şi să tremure de frig. Încremenise în mijlocul camerei, cu poşeta în mână, cu ochii ţintă la un fel de ferestruică aflată sus, aproape de tavan, prin care se zărea cerul. Aştepta ceva, nici ea nu ştia ce. Îşi simţea numai singurătatea, simţea frigul pătrunzând-o până la oase, şi o greutate şi mai apăsătoare decât de obicei în dreptul inimii. Rămase aşa, cu gândurile pierdute, aproape fără să audă zgomotele ce urcau din stradă şi prin care răzbătea din când în când vocea furioasă a lui Marcel, dar ascultând acel murmur de fluviu care pătrundea prin ferestruică, stârnit de vânt printre ramurile palmierilor, aflaţi acum atât de aproape. Apoi vântul păru a se înteţi, zvonul dulce de ape se făcu şuierat de valuri. Îşi închipuia, dincolo de ziduri, o mare de palmieri drepţi şi mlădioşi, unduind în furtună. Nimic nu semăna cu ceea ce îşi închipuise ea, dar valurile nevăzute îi răcoreau ochii obosiţi. Stătea aşa, greoaie, cu mâinile atârnând, uşor încovoiată, simţind cum o pătrunde frigul de-a lungul picioarelor ca de plumb. Visa la palmierii drepţi şi mlădioşi şi la fata care fusese cândva.

După ce se spălară, coborâră în sufragerie. Pe zidurile goale cineva zugrăvise cămile şi palmieri, înecând totul într-un sirop roz şi violet. Prin ferestrele boltite se strecura o lumină sărăcăcioasă. Marcel îl întrebă pe patronul hotelului despre negustorii de prin partea locului. Apoi, un arab bătrân, purtând o decoraţie militară, le aduse masa. Marcel, preocupat, îşi fărâmiţa felia de pâine. Nu-şi lăsă nevasta să bea apă.

— Nu e fiartă. Bea mai bine vin.

Ei nu-i plăcea vinul, o moleşea. Şi, pe deasupra, aveau la masă carne de porc.

— În Coran scrie că nu-i voie să mănânci carne de porc. Dar Coranul nu ştie că nu te poţi îmbolnăvi dacă porcul e bine fript. Tot noi ne pricepem mai bine să gătim! La ce te gândeşti?

Janine nu se gândea la nimic sau poate se gândea la biruinţa bucătarilor asupra profeţilor. Dar trebuia să se grăbească. A doua zi, dis-de-dimineaţă, o vor porni iar la drum, tot mai spre sud. În acea după-amiază aveau de umblat pe la toţi negustorii mai însemnaţi din oraş. Marcel îi ceru bătrânului arab să le aducă mai repede cafeaua. Acesta încuviinţă grav din cap şi ieşi cu paşi mărunţi.

— Ia-o încetişor dimineaţa şi nu te grăbi prea tare seara, spuse Marcel râzând.

Totuşi, până la urmă sosi şi cafeaua. O sorbiră la repezeală şi ieşiră în strada rece şi prăfuită. Marcel chemă un arab tânăr să-l ajute la căratul geamantanului, dar, din principiu, făcu întâi preţul. Părerea lui, pe care i-o spunea Janinei a nu ştiu câta oară, se întemeia pe convingerea greu de înţeles că arabii cer întotdeauna un preţ de două ori mai mare doar ca să fie siguri că vor primi un sfert din el. Janine, stânjenită, mergea în urma lor. Pe sub palton îmbrăcase o jachetă de lână şi acum ar fi vrut parcă să se facă mai mică. Carnea de porc, deşi bine friptă, precum şi picătura de vin pe care o băuse, nu-i îngăduiau nici ele să se simtă prea bine.

Mergeau acum de-a lungul unei grădiniţe publice cu copaci prăfuiţi. În drum întâlneau arabi, ce se dădeau la o parte fără să pară a-i fi văzut, strângându-şi în faţă poalele burnuzului. Janine găsea că până şi cei îmbrăcaţi în zdrenţe au o înfăţişare mândră, pe care nu o mai întâlnise la arabii din oraşul ei. Se ţinea după arabul cu geamantanul, care-i croia drum prin mulţime. Trecură printr-o poartă ce se deschidea într-un fel de împrejmuire făcută din argilă şi ajunseră într-o mică piaţă plantată cu aceiaşi arbori minerali. În fund, pe latura cea mai mare, se vedeau un şir de arcade şi nenumărate dughene. Se opriră chiar în mijlocul pieţei, în faţa unei mici construcţii în formă de ghiulea, spoită cu albastru. Înăuntru, în singura încăpere a casei, luminată doar prin uşa de la intrare, şedea, în spatele unei tejghele de lemn lustruit, un bătrân arab cu mustaţă albă. Tocmai turna ceaiul, ridicând şi coborând ceainicul deasupra a trei păhăruţe colorate. Din prag, până să apuce să desluşească şi altceva în penumbra dughenei, îi întâmpină mireasma răcoroasă a ceaiului de izmă. Se izbeau de ghirlande de ceainice de cositor, de ceşti şi tăvi de tot soiul, amestecate cu vrafuri de cărţi poştale. După ce trecu de ele, Marcel se pomeni lângă tejghea. Janine rămase la intrare, dându-se puţin la o parte, pentru a nu lua toată lumina. Abia în acea clipă zări, în penumbră, în spatele bătrânului negustor, doi arabi care o priveau surâzând, aşezaţi pe saci doldora ce umpleau toată partea din fund a dughenei. Pe pereţi atârnau covoare roşii şi negre şi basmale brodate, iar pe podea zăceau de-a valma saci şi lădiţe cu mirodenii. Pe tejghea, în jurul unui cântar cu talgere lucitoare de aramă şi a unui metru vechi, cu cifrele şi liniile şterse, se înşiruiau căpăţâni de zahăr, dintre care una, desfăcută din scutecul ei gros de hârtie albastră, era începută la vârf. Când bătrânul negustor aşeză ceainicul pe tejghea şi îi salută, mirosul de lână şi de mirodenii care plutea în încăpere se făcu simţit îndărătul parfumului de ceai.

Marcel rostea cuvintele repede, cu acea voce scăzută pe care o avea ori de câte ori vorbea despre afaceri. Apoi deschise geamantanul, arătă stofele şi basmalele, dădu la o parte cântarul şi metrul ca să-şi poată întinde marfa în faţa bătrânului negustor. Îşi ieşise din fire, ridicase glasul, râdea fără rost, aducea cu o femeie ce vrea să placă dar nu e sigură de ea. Cu mâinile desfăcute larg, mima gesturile celui care vinde şi celui care cumpără. Bătrânul clătină din cap, trecu tava cu ceai celor doi arabi din spatele lui şi spuse numai câteva cuvinte, dar care părură a-l descuraja pe Marcel. El îşi adună stofele, le băgă la loc în geamantan, ştergându-şi fruntea de o sudoare imaginară. Îl strigă pe micul hamal şi porniră către arcade. În prima dugheană, deşi negustorul luase aceeaşi înfăţişare olimpiană, lucrurile merseră ceva mai bine.

— Uite ce mai aere îşi dau, spuse Marcel, parcă n-ar fi şi ei tot negustori! Viaţa nu-i uşoară pentru nimeni.

Janine mergea în urmă fără să răspundă. Vântul aproape încetase. Cerul se însenina pe alocuri, o lumină rece, strălucitoare, cobora din fântânile albastre ce se săpau în stratul gros de nori. Lăsaseră piaţa în urmă. Mergeau de-a lungul unor uliţe, pe lângă ziduri de argilă peste care atârnau trandafiri ofiliţi de decembrie şi, ici, colo, câte o rodie uscată şi viermănoasă. În tot cartierul stăruia o mireasmă de praf şi de cafea, de scoarţă de copac arsă, un miros de piatră şi de oaie. Dughenele, scobite în zidurile de lut, se împuţinaseră; Janine simţea că n-o mai duc picioarele. Bărbatul ei, în schimb, era din ce în ce mai vesel. Începea să-şi vândă marfa şi de aceea se arăta mai îngăduitor. Îi spunea Janinei „micuţa mea“. Călătoria se arăta a nu fi fost zadarnică. „Nici nu încape vorbă, spunea Janine, e mult mai bine să ne înţelegem de-a dreptul cu ei.“

Se întoarseră în centru pe o altă stradă. Era târziu, iar cerul se înseninase aproape cu totul. În piaţă se opriră. Marcel îşi freca mulţumit mâinile, privea cu duioşie la geamantanul aşezat jos, în faţa lor.

— Uită-te într-acolo, spuse Janine.

Din partea cealaltă a pieţei venea către ei un arab slab, vânjos, înfăşurat într-un burnuz albastru deschis, încălţat cu cizme galbene şi moi, cu mănuşi în mâini, şi purtându-şi mândru faţa arsă de soare, cu trăsături puternice. Numai vălul răsucit în chip de turban îl deosebea de acei ofiţeri francezi de la Afacerile Indigene, pe care Janine îi admirase uneori. Înainta cu pas măsurat în direcţia lor, dar părea că priveşte undeva dincolo de ei, în timp ce-şi scotea cu încetineală o mănuşă.

— Ăsta se crede general, spuse Marcel, dând din umeri.

Da, toţi cei de aici aveau aceeaşi înfăţişare mândră, cel din faţa lor însă întrecea orice măsură. Toată piaţa din jur era goală, dar el înainta drept înspre geamantan, fără să-l vadă, fără să-i vadă. Distanţa care-i despărţea scădea treptat şi arabul aproape ajunsese lângă ei, când Marcel apucă brusc de mânerul valizei, trăgând-o la o parte. Arabul trecu ca şi cum n-ar fi băgat de seamă nimic şi se îndreptă cu pas neschimbat către zidul din fundul pieţei. Janine îşi privi bărbatul. Avea înfăţişarea aceea buimacă pe care o lua ori de câte ori îl nemulţumea ceva.

— Îşi închipuie că le este îngăduit orice! spuse el.

Janine nu răspunse nimic. Detesta aroganţa stupidă a acelui arab şi se simţi dintr-odată nefericită, voia să plece de aici, se gândea la micul ei apartament. O descuraja gândul că trebuie să se întoarcă la hotel, în camera îngheţată. Deodată îşi aminti că patronul o sfătuise să se urce pe terasa fortului, de unde se vedea deşertul. Îi spuse asta lui Marcel, adăugând că pot lăsa geamantanul la hotel. Dar Marcel era obosit, voia să doarmă puţin înainte de cină.

— Te rog, spuse Janine. El o privi, dintr-odată atent.

— Bine, draga mea, îi spuse.

Îl aşteptă în faţa hotelului, în stradă. Mulţimea înveşmântată în alb era tot mai numeroasă. Nu întâlneai nici o femeie şi Janinei i se părea că nu văzuse niciodată atâţia bărbaţi. Dar nici unul nu o privea. Unii, fără să pară că o văd, îşi întorceau încet către ea faţa descărnată şi tăbăcită, acea faţă care-i făcea pe toţi să semene între ei, faţa soldatului francez din maşină, faţa arabului cu mănuşi, vicleană şi totodată mândră. Îşi răsuceau chipul acela către străină, nu o vedeau, şi apoi, cu paşi uşori şi neauziţi, treceau pe lângă ea. Simţea cum i se umflă gleznele, iar neliniştea, nevoia de a pleca din acel loc erau din ce în ce mai puternice. „Ce caut aici?“. Dar tocmai atunci Marcel coborî în stradă.

Când începură să urce scara fortului, era ora cinci după-amiază. Vântul se oprise cu totul. Cerul, fără urmă de nor, era de un albastru ca peruzeaua. Frigul se făcuse mai uscat, înţepându-le obrajii. Pe la jumătatea scării, un arab bătrân, lungit lângă perete, îi întrebă dacă n-au nevoie de o călăuză, dar fără să facă vreo mişcare, ca şi cum le-ar fi cunoscut, din capul locului, răspunsul. Scara, anevoioasă, în ciuda mai multor paliere de pământ bătătorit, nu se mai termina. Pe măsură ce urcau, perspectiva se lărgea, iar ei se înălţau într-o lumină tot mai vastă, mai uscată, mai rece, prin care străbăteau, cu o limpezime desăvârşită, până şi cele mai slabe zgomote ale oazei. Aerul incandescent părea că freamătă în jurul lor, cu o vibraţie tot mai lungă, pe măsură ce înaintau, ca şi cum trecerea lor, izbind în cristalul luminii, ar fi dat naştere unei unde sonore cu cercuri din ce în ce mai largi. Şi în clipa când, ajunşi pe terasă, privirea le zbură dintr-odată dincolo de pădurea de palmieri, către zarea nemărginită, Janinei i se păru că cerul întreg răsună de o singură notă, puternică şi scurtă, al cărei ecou umplu treptat văzduhul înalt, apoi se stinse pe neaşteptate, lăsând-o tăcută în faţa întinderii fără hotar.

De la răsărit la apus, privirea îi alunecă încet, fără a întâlni nici cel mai mic obstacol, de-a lungul unei curbe perfecte. La picioarele ei era oraşul arab, cu terasele albastre şi albe îngrămădite unele într-altele, însângerate de petele de un roşu întunecat ale ardeilor ce se uscau la soare. Nu se vedea ţipenie, dar din curţile interioare urcau, o dată cu aburul aromat al boabelor de cafea puse la prăjit, voci vesele sau tropăieli nedesluşite. Ceva mai încolo, pădurea de palmieri, împărţită prin ziduri de argilă în pătrate inegale, foşnea în bătaia unui vânt care nu mai ajungea până la ea. Şi mai departe încă, până la marginea zării, începea, galbenă şi cenuşie, împărăţia pietrei, în care totul părea mort. Numai la oarecare depărtare de oază, lângă uedul care, la apus, curgea de-a lungul pădurii de palmieri, se zăreau nişte corturi mari, negre. În jurul lor o turmă de cămile nemişcate, minuscule la acea depărtare, scriau pe pământul cenuşiu semnele întunecate ale unui alfabet straniu, al cărui înţeles ascuns trebuia descifrat. Deasupra deşertului tăcerea era nemărginită, la fel ca văzduhul.

Janine, sprijinită cu tot trupul de parapet, nu rostea nici un cuvânt, neputându-şi smulge privirea de la golul ce se căsca în faţă. Alături de ea, Marcel nu-şi găsea astâmpăr. Îi era frig, voia să coboare. „Ce era de văzut aici?“ Dar ea nu-şi putea dezlipi privirile din zare. Acolo, tot mai spre miazăzi, unde cerul şi pământul se uneau într-o linie pură, i se părea deodată că o aşteaptă un lucru de care nu ştiuse până atunci, dar care-i lipsise întotdeauna. În după-amiaza târzie, lumina scădea treptat, din cristalină devenea lichidă. Iar în inima unei femei pe care numai întâmplarea o adusese aici se desfăcea încet un nod pe care-l strânseseră tot mai mult anii, obişnuinţa şi plictiseala. Privea aşezarea nomazilor. Nu-i vedea pe cei ce trăiau acolo, în preajma corturilor negre totul era încremenit, şi totuşi nu se putea gândi decât la ei, deşi până în acea clipă abia ştiuse de existenţa lor. Fără casă, despărţiţi de lume, aceşti câţiva oameni rătăceau de colo-colo pe teritoriul nemărginit aşternut la picioarele ei şi care nu era decât o părticică dintr-o întindere uriaşă, a cărei goană ameţitoare nu se oprea decât la mii de kilometri mai la sud, acolo unde cel dintâi fluviu hrăneşte pădurea. Din timpuri străvechi, o mână de oameni cutreiera fără odihnă pământul pârjolit, secătuit, al acestui ţinut fără hotar. Erau săraci lipiţi, dar nu slujeau nimănui, stăpâni în zdrenţe, dar liberi, ai unei ciudate împărăţii. Fără să ştie de ce, Janine simţea cum acest gând o umple de o tristeţe atât de dulce şi de nemărginită, încât pleoapele i se închideau încet. Ştia doar că împărăţia aceea îi fusese făgăduită dintotdeauna şi că totuşi, niciodată, nu va fi a ei, doar, poate, în această clipă trecătoare. Deschise ochii din nou către cerul încremenit şi către valurile lui de lumină închegată, în vreme ce vocile care se înălţau din oraşul arab amuţiră pe neaşteptate. I se păru că timpul a stat în loc şi că, din clipa aceea, nici un om nu va îmbătrâni şi nu va muri. Pretutindeni, viaţa se oprise. Doar în inima ei cineva plângea de tristeţe şi de uimire.