© 2015 by Editura POLIROM

www.cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sector 1

ISBN ePub: 978-973-46-5310-2

ISBN PDF: 978-973-46-5311-9

ISBN print: 978-973-23‑2945-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : © Radu Belcin, Counting Thoughts. Courtesy of Galerie Martin Mertens

Foto autor : din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Cristian Teodorescu s-a născut la Medgidia, în 1954. A absolvit Facultatea de Filologie, secţia română-engleză, a Universităţii din Bucureşti. A început să scrie proză de la 14 ani, pentru revista Vînătorul şi pescarul sportiv. A debutat editorial în antologia Desant ’83 (Cartea Românească, 1983). În 1985 îi apare volumul de povestiri Maestrul de lumini, la Editura Cartea Românească (reeditat în 2005), urmat în 1988 de romanul Tainele inimei, la aceeaşi editură. În 1991 publică la Editura Alex Faust repovestit băieţilor mei, Petre şi Matei, apoi Povestiri din lumea nouă (RAO, 1996), Îngerul de la benzinărie (povestiri, Paralela 45, 2002), Maestrul de lumini şi alte povestiri (Curtea Veche, 2005) şi romanul Medgidia, oraşul de apoi (Cartea Românească, 2009; Polirom, 2012). Premiul de debut al Uniunii Scriitorilor (1986), Premiul Academiei Române (1990), Premiul pentru proză scurtă al USR (1997), Premiul pentru roman al USR (2010) şi alte cîteva premii ale unor ziare şi reviste. Povestirile sale au fost traduse în Olanda, Franţa, Statele Unite, Muntenegru, Polonia şi Ungaria.

Pentru Daniela.

Pentru Petre şi Matei

Spre îngăduința celor care se vor recunoaște în acest roman

Cum cei care au citit această carte în stare de manuscris mi-au spus că s-ar putea ca diverse persoane să aibă impresia că există vreo legătură între ele și personajele mele, precizez că acest roman, cu tot cu personajele sale, e o treabă ficțională. Cît despre cele cîteva personaje care sînt povestite după personalități cunoscute, aici precizez că la o parte dintre scenele care apar în acest roman am fost martor sau am primit informații de la martorii lor, în timp ce altele sînt pură ficțiune. Sper ca persoanele care se vor recunoaște în acest roman să aibă suficient umor încît să nu mă dea în judecată fiindcă seamănă cu personajele mele.

Chiar şi el începuse să-şi spună Cîinele de cînd îşi inventase o nouă utilitate, în care nu prea credea. Dar dacă nu mai era nevoie de oameni ca el, care să se priceapă la chimie alimentară, nu-i rămînea decît să-şi găsească altceva de făcut. Începuse prin a-şi comanda o sută de cărţi de vizită pe care, sub numele lui, scria caligrafic „gastronom“. Nu era o impostură, ci doar o exagerare a competenţei sale de inginer specializat în chimie alimentară, care aprofundase pe cont propriu istoria gastronomiei. În anii buni, brevetase cîteva zeci de preparate destinate producţiei de serie în fabricile de conserve. În perioada de criză participase, fără tragere de inimă, la reinventarea reţetei salamurilor cu tot mai puţină carne şi la apariţia şuncii de Praga din care lipsea şunca. Folosise în acest scop bibliografia germană din anii celui de-al Doilea Război Mondial şi experienţa sovietică din primele cincinale de industrializare a mîncării. Chiar dacă în paralel scrisese referate în care susţinea că n-ajunge ca rezultatele practice ale noilor reţete să aibă un anumit număr de calorii, ci să fie şi bune la gust, Cîinele se simţea mai degrabă vinovat pentru participarea lui la confecţionarea salamului cu soia, decît un expert care încercase să nu le pună pe piaţă. Ieşise în stradă cînd a început revolta în Bucureşti, însă nu s-a simţit atît de revoltat încît să se bage printre cei care se aşezaseră de-a curmezişul bulevardului, în dreptul hotelului Intercontinental. Stătea pe margine, se uita la ei şi ar fi vrut să treacă dincolo de marginea trotuarului ca să poată striga şi el ca ei: „Veniţi cu noi!“. Curaj ar fi avut, dar în mijlocul străzii nu era nici un cunoscut de-al lui. Cînd s-a văzut băgat într-o dubă mică, împreună cu alţi cîţiva care fuseseră şi ei înhăţaţi de pe trotuar ca şi el, s-a simţit uşurat. Totuşi s-ar fi simţit şi mai uşurat dacă ar fi fost vîrît în dubă împreună cu cei de pe mijlocul străzii, nu cu privitorii. Nu-şi amintea prea bine ce i s-a mai întîmplat după aceea. Pe un coridor lung, un miliţian i-a tras o palmă peste gură, apoi încă una, de i-au zburat ochelarii de pe nas. A dat să se aplece după ei, apoi s-a trezit într-o încăpere unde cineva spunea: „Miroase a căcat!“. Lui nu-i mirosea a nimic. Îşi simţea tot trupul – îi zvîcnea dureros capul, îl ardea spinarea, iar braţele şi fluierele picioarelor îl chinuiau tot mai ascuţit, ca şi băşica udului. Ceea ce l-a revoltat a doua zi, cînd i s-a dat drumul, nu erau durerile, ci cum încercau miliţienii să scape de el şi de ceilalţi. Cum era să plece de la Jilava cu rahatul în pantaloni? Iar fără ochelari nu vedea decît o ceaţă din care apărea doar cîte o umbră grăbită, albăstruie. Auzea urletele deţinuţilor care voiau să fie eliberaţi. A cerut să facă un duş, şi-a tras pe el o pereche de izmene de puşcăriaş şi i-a spus unui miliţian că ar trebui să fie dus cu duba pînă acasă. Îşi spălase pantalonii şi chiloţii şi i-a vîrît într-o pungă de plastic de un leu primită de la un miliţian care îl asigurase că nu se atinsese de el. Afară era cald şi dacă nu l-ar fi durut toate oasele s-ar fi simţit fericit. Miliţianul l-a lăsat la intrarea în oraş, după ce i s-a spus prin staţie că populaţia se dedă la brutalităţi împotriva organelor de ordine şi că ar fi mai bine să se întoarcă. Cîinele n-a avut mult de aşteptat, l-au luat în Dacia lor unii din Bragadiru care veneau în Bucureşti să vadă revoluţia. Cînd le-a spus că scăpase de la Jilava, s-au oferit să-l ducă acasă. Cel care conducea maşina avea o voce groasă şi cînd se întorcea cu faţa spre el îl năpădea cu un damf de vin de buturugă. Pe celălalt scaun din faţă stătea o femeie care părea dezamăgită că el nu-şi amintea mare lucru din ce i s-a întîmplat: „Şi zi, v-a chinuit ca pe Hristos?“. Asta voia femeia să afle. În maşină mai erau doi bărbaţi, fraţii mai tineri ai celui de la volan. Amîndoi erau de părere că dacă n-ar fi fugit Ceauşescu, caraliii de la Jilava l-ar fi împușcat pe Cîine ca pe nimic! Cîinele nu apucase să se gîndească la o asemenea ipoteză. Voia să ajungă acasă, să mai facă un duş şi să-şi pună pe nas cealaltă pereche de ochelari. Cînd vedea prost, parcă nici nu mai auzea bine. L-au lăsat în faţa blocului. Cei patru i-au promis să-i aducă nişte vin de ţară, ca să se întremeze. „Şi nişte carne de porc!“, a adăugat femeia. Dinspre străzile care duceau spre centru se auzeau maşinile claxonînd fără întrerupere. Sus, în apartament, Mari a lui lăsase uşa deschisă. Cînd l-a văzut, i-a mai tras şi ea, fericită, o palmă. Apoi i s-au umplut ochii de lacrimi, iar el s-a strecurat spre baie. Din robinetul pentru apă caldă, pentru prima oară după mulţi ani, curgea apă fierbinte în timpul zilei, cea mai sigură dovadă că Ceauşescu fugise într-adevăr. Apoi s-au dus cu băieții la revoluţie. Cîinele de-abia mai era în stare să conducă maşina. Dar nu s-a lăsat. Băieţii erau curioşi, totuşi parcă ar fi preferat să-i fi dus în parc, la leagăne. Pe bancheta din spate a maşinii, Mari încerca să-i facă să cînte „Ole, ole, ole, Ceauşescu nu mai e!“, ceea ce Petre a refuzat. Lui îi plăcea un alt cîntec „Paartiiidul, Ceauşeeeescu, Româniiia!“. Cîinele nici să rîdă nu putea. În schimb, îi venea să vomite, deşi nu avea ce. A întors cu greu maşina şi a oprit. A scos capul prin portieră şi a vărsat un lichid cafeniu care-i ajunsese parcă în gît. Chiar dacă avea ochelarii pe nas, se simţea şi mai înceţoşat. Pentru cîteva clipe, n-a mai văzut nimic. Alunecase într-un întuneric călduţ care începea să se lumineze treptat într-un alb strălucitor. Apoi a auzit din nou zgomotul claxoanelor. Mari ţipa speriată în spatele lui: „Ai păţit ceva?“. A condus buimac pînă acasă. A urcat scările împins de ea de la spate. Cînd s-a văzut în apartament, s-a dus de unul singur pînă la pat. Nu l-a trezit zgomotul împuşcăturilor care au început pe stradă cînd s-a întunecat. Nu l-a trezit nici salva de tun de la miezul nopţii, care a speriat tot cartierul. Salvarea pe care o chemase Mari a ajuns a doua zi. Medicul care l-a trezit părea că avea şi el nevoie de un medic. Era cenuşiu la faţă. În loc să-l întrebe pe el ce-l doare, a început să-i povestească ce a păţit de cînd stătea pe Salvare, de alaltăieri. Mari apucase să-i spună doctorului că soțul ei scăpase de la Jilava şi ce mai făcuse după aceea. Opt găuri de gloanțe în maşina Salvării! se lăuda medicul. Doi muribunzi culeşi de pe stradă, îi dusese la Urgenţă, dar nu mai ştia nimic despre ei. Plus un cap de om pe care îl lăsase unde îl găsise, fiindcă nu ştia ce i-ar mai fi putut face. Iar capul de om era aici, peste bulevard, lîngă Marele Stat-Major, pus pe janta unei roţi de camion. Cineva se oprise să fotografieze capul, pe cînd el se întreba ce-ar fi putut face. A sunat prin staţie la dispecerat să întrebe dacă să se ocupe de soarta capului sau să-şi continue drumul. Doctorul de la dispecerat i-a spus că dacă nu mai era în stare să meargă pe teren, să recunoască, nu să inventeze capete de om tăiate în drum. Cîinelui nu prea-i venea să creadă ce îi spunea doctorul. Voia să iasă din casă. Dar cînd s-a ridicat în capul oaselor şi-a dat seama că nu era cazul. Îl bîntuia ameninţarea unei ameţeli care nu-l lăsa să se dea jos din pat. Aşa că, în calitatea lui de fost deţinut la Jilava, i-a spus doctorului că ar trebui să caute şi trupul, ca să-l unifice cu capul stingher pe care îl văzuse. Drept mulţumire, doctorul i-a diagnosticat o hemoragie digestivă provocată pe cale mecanică, adică de pe urma unor lovituri în burtă. Dar dacă scăpase pînă acum, era mai bine să nu se ducă la Urgenţă, ca să nu fie operat de altceva. Doctorul mirosea a vin, dar nu se ascundea. Mai băuse cîte un pahar pe la pacienţi şi aştepta să fie tratat la fel şi în casa lui, ca şi cum el ar fi fost bolnavul de pe Salvare. Cînd Mari a văzut că doctorul aştepta să-i fie recunoscută importanţa, nu să-l ducă la Urgenţă pe pacient, s-a enervat şi l-a trimis de unde a venit. Adică, unde s-a născut.

Cu aceeaşi energie Mari l-a somat şi pe el să-şi ia certificat de revoluţionar. Atunci a început să scîrţîie relaţia lor, chiar dacă Mari avea dreptate, din punctul ei de vedere. Cînd toţi derbedeii şi fripturiştii deveneau revoluţionari, de ce n-ar fi fost şi el, care fusese bătut la Jilava? Cîinele ar fi admis punctul ei de vedere, dar nu era în stare să uite că luase parte la fabricarea salamului cu soia. Chiar dacă o încasase la Jilava, se simţea mai degrabă un penitent pentru ce făcuse înainte, decît un revoluţionar. Atunci l-a apucat amocul. Voia să termine şi cu ceea ce fusese, şi cu ceea ce ar fi putut deveni ca fost deţinut în timpul revoluţiei. La institut nu mai era nimic de lucru, deși toată lumea era ocupată. Directorul fusese dat jos, apăruse o conducere provizorie care pregătea alegeri democratice şi făcea liste cu indezirabili, lipite pe uşa de la intrare. La rîndul lor, indezirabilii strîngeau semnături pentru un sindicat şi publicaseră chiar și o scrisoare deschisă într-un ziar care îşi schimbase de două ori numele. Mai întîi, ziarul se pusese fără succes în slujba poporului. Cînd s-a botezat a doua oară, a luat numele unui jurnal ce apăruse înainte de Primul Război Mondial, fiind apoi interzis de două ori şi schimbîndu-și de trei ori proprietarii înainte să dispară definitiv.

În scrisoarea lor deschisă, indezirabilii acuzau conducerea provizorie a institutului că încearcă să manipuleze opinia publică, aruncînd doar asupra lor vina unor reţete alimentare „de tristă amintire“. „Aducem pe această cale la cunoştinţă tuturor oamenilor de bună-credinţă din România că la realizarea acestor reţete, care făceau parte din odiosul program de aşa-zisă alimentație ştiinţifică a populaţiei, au luat parte absolut toţi cercetătorii institutului, inclusiv criptocomuniştii din actuala conducere pe care o considerăm ilegală şi imorală.“ După apariţia scrisorii, indezirabilii au încercat să preia conducerea. Unul dintre ei, care devenise membru corespondent al Academiei pentru contribuţiile sale la transpunerea în viaţă a programului alimentaţiei raţionale, a intrat în greva foamei. Era un tip grăsuţ, calm şi metodic. Înainte de a intra în grevă, se informase ce drepturi şi ce obligaţii presupunea această formă de protest. Putea să se hidrateze – aşa că îşi luase o sticluţă cu apă şi se legase cu un lanţ de bicicletă de ţeava caloriferului din holul de la intrarea institutului, după ce îşi făcuse acasă cîteva clisme, pentru a nu fi presat de nevoile care l-ar fi putut obliga să se dezlege. În timp ce dădea declaraţii presei legat de ţeava caloriferului, pe culoarele institutului înghiontelile între indezirabili şi partizanii noii conduceri se transformaseră în îmbrînceli şi apoi în bătăi între bărbaţi şi păruieli cu ţipete între femei. Cîinele şi-a despărţit cu greu două colege de birou care se tăvăleau pe jos, într-un mod cu totul inestetic și cu succes schimbător. Apoi şi-a luat cele cîteva obiecte personale din sertarele biroului său de cercetător ştiinţific gradul II şi s-a dus acasă. La ieşire, l-a sfătuit pe grăsuţul grevist al foamei, cu care fusese coleg de facultate, să nu renunţe la protest pînă nu scapă de cel puţin zece kilograme. Cînd s-a văzut afară din institut, în după-amiaza prăfoasă, Cîinele a început să strănute. Să se ducă acasă? Să dea mai întîi o raită prin Piaţa Universităţii? Acolo s-ar fi întîlnit cu cîţiva dintre foştii săi colegi de la Jilava, cei care, ca şi el, nu intraseră în politică şi nu voiau să se transforme noaptea, cînd se umplea piaţa, în corişti ai unor cîntece în ritm de marş recuperate din repertoriul de stadion al fostului poet oficial al naţiei. Cîinele îşi lăsase pe birou hîrtia prin care îşi anunţa demisia. Cum nu mai ştia cui s-o adreseze, o intitulase „Demisie“ şi anunţase conducerea institutului, care o fi fost ea, să nu mai conteze pe serviciile lui. Nu ştia ce va face după aceea. Aşa că s-a dus în piaţă, cu servieta în care îşi vîrîse cele cîteva poze de sub geamul gros de pe birou, carnetul cu numere de telefon, cana şi fierbătorul de cafea. Se strînseseră numai vreo cîteva sute de oameni. Pe unii îi cunoştea. Cu alţii, pe care îi tot vedea acolo, se saluta dînd din cap. Făcu un tur al pieţei: trecea de la un grup la altul ca să afle ultimele noutăţi. Un tip scund şi negricios se agita cu un megafon defect în mînă. Striga răguşit: „Atenţie la infiltraţi şi la securiştii care vor să spargă Piaţa dinăuntru!“. Zăngănea o legătură de chei şi anunţa cine va vorbi, seara, din balcon. Apoi o lua de la capăt. Cînd îi mai pornea megafonul, vocea lui răguşită se auzea în toată piaţa: „Fac un apel… curăţenia… civilizat!“. Oamenii veneau de pe străzile din jur şi de pe bulevard, în grupuri de cîte doi, trei; unii îşi aduceau și copiii de mînă. Studenţii apăreau în grupuri mai mari care se apropiau treptat unele de altele și începeau să strige, iar scandările lor se revărsau în valuri tot mai mari asupra pieţei. Noaptea, cînd a ajuns acasă, Cîinele se întreba dacă nu cumva făcuse o prostie cu demisia de la institut.

A doua zi, a plecat de acasă la aceeaşi oră ca de obicei. Deocamdată nu voia să-i spună nimic lui Mari. Şi-a parcat Lada pe o străduţă de lîngă scuarul unde se ducea în ultima vreme cînd se sătura de certurile din institut. S-a aşezat la umbră pe banca din faţa bustului de piatră. Învăţatul Dobrogeanu-Gherea suferise o nouă necuviinţă. Fusese vopsit în roşu. Pe soclu, cu aceeaşi vopsea, cineva scrisese pieziş: „Jos canalia!“. Gherea avea admiratori la primărie! bănuia Cîinele. O dată pe lună bustul şi soclul erau curăţate de vopsea, cu diluant şi petrosin, încît scuarul prindea mirosul înţepător al duşumelelor spălate de sărbători. După două, trei zile, cînd bustul şi soclul îşi pierdeau mirosul, apăreau noi inscripţii, din care puteai deduce, credea Cîinele, că profanatorii bătrînului socialist de piatră n-aveau de gînd să-l lase în pace. Totuşi nu erau prea încrîncenaţi. Nu-l doborîseră niciodată de pe soclu şi nici nu încercaseră să-i spargă capul cu ciocanul. Ori poate norocul lui era că în apropierea scuarului se afla o ambasadă şi poliţiştii care o păzeau dădeau alarma prin staţie patrulelor de pe bulevard. Cîinele presupunea că bustul din scuar îl atrăgea şi îl ajuta să-şi adune ideile fiindcă şi el, şi Gherea aveau legături cu alimentaţia publică: el în cercetare, iar gînditorul și în practică, cu restaurantul pe care îl ţinuse la Ploieşti. Acum însă nu-i venea nici o idee, deşi se străduia să-şi examineze detaşat situaţia. Cu chimia lui alimentară nu se putea angaja decît laborant la Sanepid, încît libertatea de a face orice, la care se gîndise cînd îşi scrisese demisia părea tot mai mult libertatea de a nu face nimic. Şi asta începuse să-l indispună. Ideea de a înfiinţa o revistă de gastronomie i-a venit treptat, în timp ce se întreba cu ce s-ar putea şterge vopseaua roşie de pe chipul expertului în necesitatea înţeleasă, care căpătase un aer de o frivolitate rece, ca manechinele de plastic din vitrine. Ca arendaş de cîrciumă, bătrînul apostol al marxismului răspunsese necesităţii de a trăi din ceva, şi se descurcase binișor. Asta în timp ce gînditorul din el îi punea la stîlpul infamiei pe arendaşi. Bătrînul nu se simţise cu musca pe căciulă, fiindcă era arendaş la stat, cu patentă. Oare un ideolog încercat ca el să nu fi avut nas să adulmece că se condamna şi pe sine atunci cînd infama în sistema sa ticăloşiile arendei? În definitiv, omul care avea să devină statuie descoperise că existau două soiuri de necesitate. Unul pe care îl teoretiza ca propovăduitor al marxismului şi celălalt după care acţiona, ca un tip descurcăreţ ce era. Aşa că, în numele aceleiaşi duble necesităţi, de ce n-ar fi putut deveni și el, din simplu cercetător, un expert în gastronomie? Nu-i lipseau decît nişte cărţi de vizită. Înainte de a se întoarce acasă, Cîinele s-a dus să le comande – a cerut o sută, cu litere caligrafice, gros-subţire, pentru a sugera vechimea experienţei sale. Cu aceste cărţi de vizită, voia să scoată primele numere ale revistei cu reţete de bucătărie, în format de buzunar, la care se gîndise în scuarul vegheat de răposatul scriitor şi precursor al mandatarilor socialişti de restaurant.

Cîinele a anunţat-o în treacăt pe Mari că voia să intre în afaceri. Îi era foame din cauza aerului din parc, aşa că, înainte de a-i spune, a golit farfuria de ciorbă. Mari n-avea nimic împotrivă, numai să nu se surmeneze şi cu institutul, şi cu afacerile. Sau se va privatiza institutul?! Femeii nu-i venea să creadă că nu mai avea nimeni nevoie de institutul lui. De-abia acum, în libertate, puteau arăta ce pot. Cîinele nu i-a mai spus că vorbeşte prostii. Cei mai mulţi dintre colegii lui erau de aceeaşi părere cu ea şi aşteptau să revină lucrurile la normal. Cît timp ar putea să se descurce fără ajutorul institutului fabricile de conserve şi cele de mezeluri? Ca să nu mai vorbim de cantinele şi de restaurantele din ţară. „Nu putem lăsa alimentaţia românilor la voia întîmplării şi a bunului plac al cîrnăţarilor şi al bucătăreselor semialfabetizate!“, declara solemn în şedinţe conducerea provizorie a institutului. Mari ştia ce discutau la şedinţele acelea de la nevestele colegilor lui de birou. Şi ce afaceri voia să facă? l-a întrebat fără mare curiozitate. Cînd i-a spus de revistă, a dat din cap aproape încîntată. Se aşteptase să-l audă că vrea să cumpere şi el marfă din Turcia şi s-o vîndă prin pieţe, cum făcea agronomul navetist din blocul de vizavi, de cînd dispăruse CAP-ul unde lucrase cincisprezece ani. Ea şi-ar fi cumpărat o revistă cu reţete ca de pe vremea cînd se găseau de toate. Uitase cum se face un pilaf de găină adevărat şi o supă cu rasol în care pui de toate. Nu mai ţinea minte nici reţetele cu friptură la cuptor, încît continua să gătească la nimereală, ca în ultimii ani, cînd nu se găseau de nici unele şi inventa ciorbe din ce avea prin casă şi mîncăruri cu sos în care înotau aripi, gîturi şi gheare de pui. Voia să citească reţete în care să nu mai apară cuvintele „dacă vă lipseşte“ un ingredient sau altul, „îl puteţi înlocui cu“. Cîinele spera că în primele două, trei numere ale revistei se va putea bizui pe abilităţile ei de gospodină și era mulţumit că Mari îşi închipuia că el avea în cap reţetele clasice. Biblia lui era o veche carte de bucate pentru restaurante. Voia să-şi confecţioneze reţetele pornind de acolo, dar şi cu ajutorul practicii ei din bucătărie. Din călătoriile lui în străinătate, în schimburi de experienţă care însemnau, în anii buni, vizite de documentare la fabricile de conserve, la restaurantele cu specific local, pentru a îmbogăţi reţetarul autohton, şi la cele de lux, pentru a vedea care sînt standardele alimentare la acest nivel şi diferenţa de preţ între costul reţetelor şi preţul din restaurant, se întorsese cu nenumărate carnete de notiţe. Voia să publice cu picătura reţete exotice din restaurantele de lux din străinătate, anunţîndu-le pe coperta revistei. Ca un expert ce era în alimentaţia din restaurante, a convins-o pe Mari să reducă ea la şase porţii reţetele de cîte 24 de persoane, cu care era învăţat. În seara aceea s-a născut revista lui de gastronomie şi tot atunci Cîinele i-a spus soţiei că îşi luase o lună de concediu de la institut. Ea a fost atît de fericită, încît şi-a adus aminte că ştia să dactilografieze şi nu l-a întrebat cum îşi putuse lua o lună de concediu, cînd el nu avusese dreptul decît la șaisprezece zile pînă anul trecut. După alte cîteva zile, cînd a aflat că îşi dăduse demisia, singurul ei reproş a fost că o lăsase să afle de la alţii. Între timp, le povestea vecinilor că soţul ei, cercetătorul, devenise redactorul-şef al primei publicaţii private de gastronomie care urma să apară în România.

Cărţile de vizită nu i-au folosit Cîinelui aşa cum spera. Nu se uita nimeni la ele. Singurele cărţi de vizită cu care a deschis uşile erau hîrtiile albastre de o sută de lei. Cînd s-a văzut cu primul număr al revistei tipărit, nu mai avea nici un ban pe carnetul de CEC şi ultima leafă pe care o luase de la institut, lichidarea, era pe terminate. Gastronomul lui mic cît palma abia se vedea pe tarabe, printre ziare. După trei zile înfiorător de lungi au început să sune telefoanele. Cei care luaseră revista, de probă, îl întrebau dacă mai are broșurica aia cu reţete în depozit. Depozitul era la el acasă şi în portbagajul maşinii, căreia i se rupseseră amortizoarele din spate din cauza greutăţii Gastronomului. Mari era fericită. Dusese cîteva exemplare la şcoală şi le pusese pe masa din cancelarie. Colegele ei învăţătoare răsfoiau Gastronomul şi îl puneau în poşete, să se inspire din el. La prînz, cînd să plece, o opreşte în curte doamna Markov, bătrîna profesoară de rusă şi de franceză, şi începe s-o căineze: „Mari, grăbiţi-vă, dragă, cu revista aia a voastră, că a mai apărut deja una. Foarte interesantă“. Doamna Markov avea o părere proastă despre învăţătoarele tinere. Şi chiar dacă Mari nu mai era chiar atît de tînără, o bănuia şi pe ea că n-are în cap decît liniuţe şi bastonaşe, ca toate celelalte. Cînd a auzit în cancelarie că Mari şi soţul ei voiau să publice o revistă cu reţete, a apucat-o rîsul. Arta culinară nu era de nasul oricui! Profesoara de rusă şi de franceză i-a arătat lui Mari Gastronomul, pe care îl cumpărase pentru a demonstra în cancelarie cum trebuia să arate o asemenea revistă. Mari a pupat-o pe obraz, fără să-i spună nimic, apoi, în loc să se urce în troleibuz, cinci staţii pînă acasă, a luat la rînd chioşcurile şi tarabele cu ziare să întrebe cum se vinde Gastronomul. Şi-a continuat drumul de la o tarabă la alta şi după ce a început ploaia, chiar dacă i se strica permanentul pe care şi-l făcuse la coafor în ziua cînd revista ieşise din tipografie. Cînd a ajuns acasă, cu părul ud pe faţă, n-a vrut să audă de prosop şi nici de föhn: descoperise zece tarabe şi două chioşcuri unde ar fi putut plasa revista. Cîinele, care pregătea următorul număr, a lăsat totul deoparte şi s-a dus împreună cu Mari să plaseze Gastronomul la tarabele din cartier pe unde lipsea. Lada lor bufnea sec la fiecare gaură din caldarîm, cu amortizoarele ei stricate, dar îşi vedea liniştită de drum. La volan, Cîinele îşi făcea socoteala că de pe urma Gastronomului cheltuise 80.000 de lei, îşi stricase maşina şi soţia lui începuse s-o ia razna. Aşa că nu mai putea da înapoi, cu toate că se gîndea să-şi găsească din nou un serviciu normal şi să uite de nebunia lui cu revista.

Abia după apariţia celui de-al treilea număr al Gastronomului Cîinele i-a făcut o nouă vizită inspiratorului său din scuar. Bătrînul literat şi cîrciumar socialist nu scăpase de vopseaua roşie care-i macula bustul. Praful îi dăduse o nuanţă sîngerie. Cîinelui i se părea că venise timpul să-i mulţumească lui Gherea pentru momentul de inspiraţie cînd se hotărîse să înfiinţeze revista. Ar fi vrut să plătească pe cineva să cureţe bustul, totuşi revista nu-i mergea atît de bine încît să poată scoate bani din buzunar pentru binefaceri edilitare. După ce a tras linia cheltuielilor, a ieșit „pe plus“, cum observase contabilul care-i făcea socotelile. Dar cum preţurile tipografiei creşteau de la o lună la alta, iar Mari făcea piaţa şi plătea angaralele la bloc cu banii pe care îi primea de la vînzătorii de ziare, Cîinele nu ştia cît de mare era acel plus. Îşi reparase maşina şi o dată pe săptămînă îşi scotea familia la restaurant, dar şi el, şi Mari amînau să-şi cumpere haine, iar pentru băieţi nu mai intrau în magazine, ci le luau tricouri şi pantaloni scurţi de la tarabele din piaţă.

La institut nu mai venise nici o comandă de cercetare de cîteva luni. Se vorbea despre o restrîngere de activitate. Conducerea provizorie se împăcase cu indezirabilii, pentru a face front comun împotriva ministerului. Grevistul foamei, cel care se legase cu un lanţ de caloriferul de la intrare, fusese ales director în unanimitate după ce stătuse o săptămînă legat, cu o ploscă medicinală lîngă el. Slăbise atunci vreo opt kilograme, dar a avut grijă să se îngraşe la loc, ştiind de unde i se trăgea unanimitatea alegerii sale în fruntea institutului. Păstra lanţul în sertarul de la birou.

Cîinelui nu-i venea să recunoască, dar vizita lui în scuarul lui Gherea avea şi un scop practic. Primise în sfîrşit repartiţie pentru un apartament cu patru camere. Numai că apartamentul se afla într-un bloc pe Şoseaua Virtuţii, din Militari, iar blocul era încă în construcţie. Repartiţia i se părea o bătaie de joc. Voia să renunţe la ea, cu scandal, fiindcă una dintre fostele lui colege de birou îi povestise la telefon cum ajunsese el la blocul în construcţie din Militari, deşi pe tabelul cu cereri care plecase de la institut, la începutul anului, se afla pe locul trei din douăzeci. După demisia lui, venise la institut o hîrtie de la ICRAL cu adresele a 22 de apartamente. Ultimele două erau în blocuri neterminate, în eventualitatea că se vor găsi amatori şi pentru ele. Cei care au repartizat apartamentele au fost noul director şi fosta conducere provizorie. La început, pe el l-au tăiat de pe listă pentru că demisionase şi intrase în domeniul privat, „după ce se exprimase de faţă cu martori că institutul nu mai avea nici un viitor“. Totuşi, cum le rămăseseră două apartamente pe care nu le voia nimeni, în dreptul unuia dintre ele au scris numele lui şi au trimis hîrtia la ICRAL. În primul moment, Cîinele a fost de acord cu decizia de a fi tăiat de pe listă fiindcă demisionase şi le-a fost recunoscător celor de la institut că îi dăduseră chiar şi un apartament dintr-un bloc neterminat. Dar, după ce s-a mai gîndit puţin, a ajuns la cu totul alte concluzii. Nu era sigur că, legal, avea dreptate. Însă institutul ceruse un apartament folosindu-se de numele lui. Dacă el demisionase, cei de la institut ar fi trebuit să dea apartamentul înapoi la ICRAL, nu să-l repartizeze altcuiva. Iar dacă el nu mai avea nici un drept de a primi casă din partea institutului, de ce primise totuşi repartiţie? Cîinele ar fi vrut să facă scandal, dar se temea că zgomotul iscat în jurul lui ar fi putut lovi în reputaţia Gastronomului. Fiindcă o noapte petrecută la Jilava nu putea şterge numele lui dintre autorii reţetelor salamurilor cu soia, ai şuncii de Praga falsificate şi ai caşcavalului de sinteză chimică, atît de nereuşit încît se spunea că are gust de petrol. A fumat cîteva ţigări, s-a plimbat niţel prin scuar dînd ocol bustului, apoi s-a aşezat la loc pe banca din faţa fostului cîrciumar. Bătrînul bărbos părea sceptic. Chiar dacă ar fi trebuit ca bustul lui să fie curăţat de vopsea de cîteva luni bune, ori nu mai erau fonduri la primărie pentru aşa ceva, ori, mai degrabă, primăria obosise să se mai lupte cu cei care îl profanau. Totuşi, cei care îi turnaseră vopsea în cap nu veniseră după aceea să-l dea jos de pe soclu, ceea ce poate ar fi încercat dacă l-ar fi văzut absolvit de vopseaua lor, a presupus el, în locul încercatului Gherea. Iar dacă se gîndea mai bine, bătrînul socialist măcar fusese convins că avea dreptate în ceea ce scrisese. Or, el ştiuse că făcea porcării la comandă împreună cu ceilalţi cercetători din institut. Aşa că de ce ar fi protestat că foştii lui colegi îi făcuseră o porcărie după ce demisionase, cînd poate că în mintea lor încercau să-l îndatoreze cu un bine care lui i se părea umilitor? Mda, poate că bătrînul Gherea, s-a gîndit Cîinele, în ciuda filosofiei materialiste al cărei apostol fusese după venirea în România, ar fi putut fi şi un rabin care, în locul Capitalului lui Marx, să evalueze lumea potrivit literei Vechiului Testament. Era o simplă ipoteză, dar concluzia Cîinelui, după ce a părăsit scuarul, a fost că era mai bine să accepte ceea ce primise, chiar şi în bătaie de joc. Sau, dacă voia ceva mai acătării decît un apartament în Militari, putea să facă economii din veniturile Gastronomului. Deocamdată nu era în stare să pună deoparte decît banii pentru tipografie. Totuşi, de cînd intrase în rîndul privatizaţilor, pînă şi vecinii din bloc îşi închipuiau că se umpluse de parale şi că Mari le cumpăra băieţilor tricouri şi pantaloni scurţi de la tarabele din piaţă doar ca să nu bată la ochi. Iar copiii vecinilor aveau grijă să-i scrie cu degetul pe geamul din spate, prăfuit, al maşinii: „Privatizat nespălat!“.

Găselniţa de a publica în Gastronomul lui şi reţete pentru profesioniştii bucătăriei i-a venit Cîinelui la cîrciuma de lîngă tipografie, în timp ce stătea la rînd să-i intre revista în rotativă. Cîrciuma avea 13 mese. Cîinele le numărase în timp ce bea o bere la halbă în aşteptarea mîncării pe care o comandase. Pînă în urmă cu două luni, în locul restaurantului fusese o cofetărie, cu tot atîtea mese, unde nu călca nimeni. Nici cîrciuma nu era plină, dar măcar veneau tipografii la o ciorbă de burtă şi la un grătar cu cartofi prăjiţi. Clienţii tipografiei tot aici se opreau, puşi mai mult pe băut decît pe mîncare. Vinul era prost şi berea chioară, dar după bere măcar nu te durea capul. Restaurantul îl deschisese maistrul de la tipografie împreună cu o avocată din oraş, care intrase în politică. Domnul Chiraleu, maistrul, stătea mai mult în restaurant decît la tipografie. Avea ochi galbeni ca de cotoi şi reputaţia că nu se îmbată niciodată. Stătea la masa de lîngă bucătărie, de obicei singur. Clienţii tipografiei erau tot timpul cu ochii pe el, fiindcă dacă-ţi făcea semn să te duci la masa lui şi nu observai, te trezeai că-ţi schimbă ora de intrare la rotativă sau îţi ridică preţul. N-aveai cui să-l reclami. Tipografia aparţinea statului, iar domnul Chiraleu reprezenta şi statul şi sindicatul şi puterea şi opoziţia din oraş: numai el ştia să repare rotativa şi mersul contractelor pentru hîrtie şi cerneală. Domnul Chiraleu era şi unicul revoluţionar cu acte în regulă din oraş, fiindcă la revoluţie îi venise ideea să ocupe de unul singur primăria în numele poporului. Emisese proclamaţii ajutat de prietena lui avocata, după ce o cooptase în conducerea provizorie alături de cîţiva tipi veniți ceva mai tîrziu la primărie ca s-o preia în numele disidenţilor. Maistrul se ferise atunci de funcţii oficiale. Îl numise primar pe inginerul tipografiei, ocazie cu care a scăpat de el, iar funcţia de secretară o încredinţase avocatei.

Cînd maistrul i-a făcut semn cu degetul arătător să se deplaseze pînă la el, Cîinele s-a abţinut să sară de pe scaun. Ce mama dracului, chiar dacă din greşeală, el fusese cel bătut la Jilava, nu revoluţionarul acelui oraş. A băut mai întîi o înghiţitură din berea tulbure, după care s-a dus la masa maistrului. Totuşi, nu s-a aşezat pe scaunul din faţa domnului Chiraleu înainte ca omul cu ochi galbeni să-l invite să ia loc:

— Domnu’ Gastronom, te citesc!

— În ce sens?

— În sensul că citesc reţetele astea de le publici. Păcat că le scoţi în format de fiţuică.

— E o revistă pentru gospodine: ieftină, nu ocupă mult loc. O capsează şi o ţin în bucătărie.

— Domnu’, eu văd revistele de gastronomie de afară. Hîrtie lucioasă, în culori. Coperţi superbe… Am tipografie plană, facem rost de hîrtie, te servesc…

— Încă nu-mi pot permite.

— Bănuiam. Dar le-am dat fetelor de la bucătărie revistuţa, să se inspire. Nu le iese dacă nu fac reţetele pentru 6 porţii.

— Îmi faceţi o reducere dacă bag în revistă şi reţete pentru 24 de persoane?

— Domnu’ Gastronom, aici nu facem reduceri. Eventual nu mărim preţul. Înţelegi? Şi eventual mai reprogramăm intrarea la rotativă.

În numărul următor al revistei, Cîinele a adăugat cîteva pagini cu reţete pentru bucătari profesionişti. Vînzările au crescut brusc, cu douăzeci de mii de exemplare, deşi, după calculele lui, n-ar fi trebuit să le depăşească nici măcar cu o mie pe cele din luna anterioară. Erau cele douăzeci de mii în plus pe care Chiraleu le trăsese din Gastronom şi i le cumpărase cu banii jos. El şi-a dus Lada la reparat şi la vopsit, de arăta ca nouă, şi cu ce i-a mai rămas a cumpărat şi un garaj pentru ea, în spatele blocului în care aveau să se mute. Dormise atîtea nopţi în maşină aşteptînd să i se tragă Gastronomul şi o încărcase de atîtea ori cu reviste, mai mult decît putea ea să care, încît rusoaica lui merita un acoperiş de cînd se schimbase la faţă. N-a dus-o însă la garaj pînă cînd nu s-a văzut cu ea lovită de un autobuz. N-avea bani s-o repare şi nici nu voia s-o ducă în parcarea din faţa blocului în care locuia, aşteptînd să se mute în blocul de pe Şoseaua Virtuţii. Simţea nevoia s-o pitească deocamdată, fiindcă revista lui o luase din nou în jos. Gospodinele îl abandonau pentru magazine ilustrate care aveau şi modă, şi sfaturi medicale, şi tot soiul de idioţenii ca sfaturi de viaţă, în afară de reţetele culinare, cu poze, ale vreunui bucătar-şef importat din Franţa plantat la restaurantul vreunui hotel din Bucureşti. Maestrul bucătar era pozat mai întîi în faţa ingredientelor, apoi era pozat produsul înainte de a fi pus la fiert, copt sau prăjit şi, în final, era pozată capodopera maestrului. Revistele acelea nici nu apăruseră bine şi aveau vînzările de patru ori mai mari decît Gastronomul lui, fiindcă gospodinele pe a căror fidelitate se bizuia Cîinele nu se mulţumeau cu reţetele lui economice, medii şi pentru ocazii, nici cu ponturile pentru doamnele excentrice, cu reţete ultrarafinate. Trebuia să schimbe ceva. De fapt, trebuia să schimbe totul! Şi cînd s-a trezit că i-a dispărut şi maşina lovită din garajul din Virtuţii, s-a hotărît şi cum avea să facă schimbarea. Gastronomul va deveni un personaj printre VIP-uri de tot soiul şi va face şi politică în zona preferinţelor culinare ale politicienilor. Ceea ce îi lipsea însă erau banii.

Maistrul Chiraleu îi admira proiectul, dar recunoştea că deocamdată n-ar fi fost în stare să concureze cu tipografiile unde apăreau revistele pe care voia să le ajungă din urmă Cîinele. Ca revoluţionar, voia să aducă şi el o asemenea tipografie în ţară, dar nu în numele statului, ci doar cu bani de la stat, pentru a pregăti apoi o privatizare demnă de sacrificiile revoluţiei şi ale reprezentanţilor ei. Prietena lui avocata, devenită deja deputată, poate că ar fi putut să-i deschidă nişte uşi.

Pe avocată o chema Spune-mi Nana! şi l-a invitat la ea la hotel, să discute. Avea spre 45 de ani, era îmbrăcată în pantaloni negri, strînşi pe fund, iar în partea de sus purta o cămaşă bărbătească deschisă pînă la al treilea nasture. Nu era urîtă, avea ochi verzi, strălucitori şi o privire directă. Nu părea prea mulţumită de ea însăşi sau, poate, nu se simţea bine în camera aia de hotel, a presupus Cîinele, fără mare interes. Spune-mi Nana s-a aşezat pe unul dintre cele două fotolii, în timp ce el s-a cufundat în celălalt. Un fotoliu incomod, cu o linie greoaie, ca toată mobila din încăpere. Cîinele cunoştea un avocat, cu care fusese coleg de liceu, dar deputate nu văzuse decît la televizor. Şi pe ea o văzuse, dar nu-i atrăsese atenţia. Arăta mai bine decît la televizor şi, fără tonul important de politician, avea o voce aproape caldă, dar reţinută şi parcă plictisită. Nana ştia ce tiraj are Gastronomul. După ce vorbise cu el la telefon, aflase de la maistrul Chiraleu şi de intenţiile lui, şi de ceea ce-i lipsea.

Pe ea – „Poţi să fumezi dacă vrei“ – o interesau două lucruri: că şeful revistei era un revoluţionar care nu-şi luase un certificat după care alergau complexaţii şi profitorii şi că revista lui era citită de femei, poate şi de bărbaţii cu înclinaţii casnice. Ea şi-a scos pachetul de ţigări din buzunarul cămăşii şi bricheta. Fuma „Gauloises“ fără filtru şi avea o brichetă ieftină de plastic. Ca şi prietenul avocat al Cîinelui, Nana se încălzea auzindu-şi vocea. „Cineva ca tine merită să se bage bani în ce face!“ Nu era treaba ei, dar nu încercase şi el să ia un credit de dezvoltare de la vreo bancă? Cînd intri în presă, cunoşti o mulţime de oameni, da! Femeia avea un tic verbal cu acest „da“ pe care îl folosea cînd ca semn de exclamare, cînd ca unul de întrebare. Cîinele, care nu prea înţelegea ce vrea Spune-mi Nana de la el, i-a răspuns că pînă acum n-a vrut să facă decît o revistă cu reţete pentru gospodine. S-ar fi mulţumit să scoată în continuare un simplu ghid culinar, ieftin, adică necostisitor, dacă n-ar fi apărut toate magazinele alea ilustrate, unele săptămînale, care aveau şi reţete cu poze colorate. Cunoştea anumite persoane, a minţit-o, ca să nu pară neajutorat sau prost, însă – după o pauză, cît să-i potrivească numele în gură, încît să nu sune nici familiar, nici nefiresc – Nana… pînă acum asta fusese afacerea lui.

— Cînd vrei să fii luat pe încredere, da?, nu dai nici un pic de încredere la schimb?

Cîinele începea să se simtă încolţit, deşi venise în camera de hotel a deputatei aşteptînd ca şi ea să-i ceară ceva. Dar cînd Spune-mi Nana voia să-i ceară înainte de a oferi, asta nu i se părea o negociere în regulă, chiar dacă Gastronomul lui începuse să meargă prost.

— Ce-ar însemna, după dumneavoastră, să fiu luat pe încredere?

— Bani, da!, şi relaţii, da!

Asta era altceva. Chiar cu totul altceva, dar ce-ar fi trebuit să dea el la schimb? Nu ştia cum s-o întrebe asta, ca să nu pară că ar aştepta cu mîna întinsă.

Ca să fie mai clar, ea, dar şi cei pe care a reuşit să-i convingă voiau un simplu contract de asociere. Dacă rişti, totuşi, nişte bani într-o afacere, vrei să ştii de ce ai făcut-o. Dar ce semn de încredere mai convingător decît că ea nu voia decît 30% din asocierea asta, da!?

Cîinele a bătut palma cu Spune-mi Nana abia după încă o săptămînă, timp în care a mai dat o raită prin parc, să se reculeagă pe banca din faţa gînditorului cîrciumar. Nu simţise nici un îndemn din partea lui să nu se asocieze cu Nana, dar nici vreo sugestie că ar fi făcut bine să intre în afaceri cu ea. Ca prim pas pentru trecerea de la Gastronomul în format mic la cel de magazin ilustrat trebuia să-şi schimbe maşina. Adică să dea un semnal că îi merge bine şi că vrea să-i meargă şi mai bine. Un Cielo ar fi fost un argument convingător. Şi cum deocamdată era strîmtorat, putea considera maşina o investiţie a asociaţilor în beneficiul firmei. Asociaţii, adică Spune-mi Nana şi cei convinşi de ea să bage bani în Gastronom, au pus la bătaie şi un fond de salarii pentru trei redactori, un fotograf şi un computerist care trebuia să fie şi paginator, şi art director-ul magazinului ilustrat cu acelaşi nume. Plus un sediu. Adică un apartament cu două camere într-un fost bloc diplomatic, chirie mică, adresa în centru, portar la intrare şi o bucătărie cu aragaz, dulapuri în perete şi chiar o hotă deasupra aragazului. Ca să nu piardă controlul asupra afacerii, Cîinele şi-a angajat oamenii prin Mica publicitate, pe principiul maximei disponibilităţi. Fotograful trebuia să facă poze de mîncăruri, poze mondene, fotografii, dacă se putea artistice, cu manechinele de pe catwalk-urile autohtone, dar să facă rost şi de poze gratis de la prezentările de modă din străinătate. Primul candidat a fost un domn înalt şi politicos care cunoştea lumea mondenă şi făcuse fotografii pentru Arta Modei. Domnul, îl chema Chiţu, avea un portofoliu de poze alb-negru şi color impecabil şi un singur defect: o miopie pe care nu voia s-o corecteze cu ochelari pentru că nu suporta protezele de nici un fel. Următorul candidat, un tînăr cu aplomb, care făcuse şi expoziţii cu pozele sale, a plecat cînd a auzit că ar fi trebuit să fotografieze şi produse culinare. Liuţa, cea de-a treia candidată, făcuse poze pentru poliţie, dar se săturase să mai fotografieze morţi, dintre care unii puţeau, şi arestaţi condamnabili din faţă şi din profil. Cîinele a angajat-o fiindcă n-avea pretenţii de artistă şi, cînd a pus-o să pozeze o scobitoare pe o farfurie, scobitoarea i-a ieşit perfect.

Ideea unei emisiuni tv de gastronomie şi maniere ca la carte i-a venit tot Nanei. Dacă nu cumva avea ideea în cap de la bun început. Cîinele n-ar fi avut nimic împotriva unei emisiuni despre mîncare şi băutură şi despre cum să aranjezi o masă festivă sau un bufet suedez. Partea cu bunele maniere îl cam încurca. Cunoştea un anticar de la care mai cumpăra cîte o carte cu reţete. Un grăsuliu blond de vreo 50 de ani care credea că se pricepe la vinuri fiindcă ştia să deosebească un demisec de un pinot gris şi, dacă mînca peşte, nu s-ar fi atins de vin roşu decît după ce golea o sticlă de vin alb. Din cauză că-l chema Jean Ivanov, pretindea că se trage dintr-o familie de ruşi albi franţuziţi, ceea ce putea fi o explicaţie pentru înclinaţia lui către vodcă şi şampanie. Era inteligent, vorbea mult, dar ştia să fie discret. Cînd i se oferea o carte rară nu întreba ce e cu ea şi nu spunea cine i-a vîndut-o. Ţinea anticariatul la parterul unei case vechi cu două etaje de pe Splai, căreia îi cunoştea istoria de parcă ar fi fost a lui. De cînd conducea Cielo, Cîinele se uita unde parca maşina, să nu i-o zgîrie golanii şi criptocomuniştii resentimentari. Cu Lada n-ar fi avut nici o grijă, dar – aici nu putea să nu-i dea dreptate Nanei – asta nu mai era o maşină din care să te poţi da jos fără să pari cineva care a fost ceva şi nu mai e. Şi-a lăsat maşina într-o parcare unde stăteau la fumat doi poliţişti.

Anticarul avea ochii uşor injectaţi din cauza unor lecturi nocturne pe care le asezonase cu cîteva păhărele de vodcă. Cărţi de bune maniere?! Se tutuiau respectuos. Cui îi mai trebuie aşa ceva de la revoluţie încoace? Jean avea vreo două broşurele în româneşte. O cărţulie apărută între războaie, pentru fetele de măritat din familii modeste, şi un ghid elementar care începea de la „Nu scuipaţi pe stradă!“, publicat în anii ’70. Cîinele le-a luat pe amîndouă, după ce le-a răsfoit: erau mai bune decît nimic, dar avea nevoie de ceva mai cu ştaif. Un cod sau un dicţionar al bunelor maniere, de la A la Z, dacă exista aşa ceva. Anticarul şi-a înăbuşit un rîgîit. Vodca îi dădea arsuri la stomac şi luase o linguriţă de bicarbonat pe nemîncate, să-i treacă. După părerea lui, toate codurile astea erau nişte prostii. Ştia însă o doamnă mai vîrstă care ar fi putut să aibă în casă asemenea cărţi. O chema Surugiu şi îi şcolea pe ambasadorii români cum să se poarte la recepţii. Îi putea da numărul ei de telefon. După părerea lui, doamna era o nebună simpatică, adică nu era bine s-o iei prea în serios, fiindcă dacă era să-i urmezi toate sfaturile, nu puteai nici să respiri decît codificat. Poate că era securistă, şi-a dat Cîinele cu părerea. Aia era sigur! Poate n-avea grad, dar informatoare n-avea cum să nu fie. Ajuns la acest subiect, Jean Ivanov l-a invitat la o vodcă cu pai. Avea două cutiuţe de carton pregătite în sertarul unde ţinea banii. Afacerea îi mergea prost în ultima vreme, încît simţea nevoia să-şi întărească moralul de cîteva ori pe zi şi, credea, vodca băută cu paiul nu te poate îmbăta. Cîinele nu era de aceeaşi părere, dar cine ar fi îndrăznit să-l oprească şi să-l pună să sufle în fiolă dintr-un Cielo nou-nouţ? Cînd a ieşit din anticariat nu se simţea ameţit, deşi tot trăgînd din pai golise cutiuţa de vodcă. Totuşi, nu mai era atît de sigur că nu s-ar fi găsit nici un poliţist care să-l oprească. Dar era şi mai puţin sigur că dacă ar fi lăsat maşina în parcare pînă a doua zi avea s-o mai găsească. Toate codurile astea, inclusiv cel rutier, erau o prostie, i-a dat Cîinele dreptate anticarului înainte de a se sui la volan.

Doamna Surugiu era gata să-l primească, dar voia să vadă cum ştie să prezinte un carton de prăjituri de la Capşa şi un coniac fin. Locuia într-o garsonieră, într-unul dintre blocurile lipite unul de altul din Piaţa Palatului. I-a deschis uşa după ce l-a lăsat să aştepte vreo două minute. Cîinele era convins că în acest timp l-a studiat prin vizor. „Spatele drept!“ au fost primele cuvinte pe care i le-a adresat doamna, care nu era foarte în vîrstă şi era îmbrăcată într-o fustă scurtă combinată cu o bluză semitransparentă prin care se vedea că nu poartă sutien. „Doamnă, sînt…“ „Ştiu cine sînteţi. N-am vorbit la telefon? Intraţi!“ „Vă rog să primiţi“, şi-a încercat Cîinele, ajuns în hol, norocul politeţii. „Rahat! Îmi pui în braţe pachetele dumitale! Ce sînt eu? Femeia de serviciu! Trebuia să aştepţi să te invit în casă şi să pui pachetele pe masă. Deşi politicos ar fi fost să trimiţi pachetul cu prăjituri înainte, printr-un comisionar, iar dumneata să vii numai cu sticla asta, caz în care puteai să mi-o încredinţezi încă din hol.“ De asemenea, Cîinele n-ar fi trebuit să uite de flori şi chiar dacă ea, ca femeie, primea ca pe un elogiu privirile lui în direcţia sînilor ei, asta nu însemna că el trebuia să rămînă cu ochii la acest detaliu, în loc s-o privească în ochi şi să-i zîmbească politicos. „Spatele drept, domnule, şi încercaţi să nu-mi mai răsuflaţi în faţă!“ Cînd Cîinele i-a explicat că nu voia să devină ambasador, doamna Surugiu a devenit mai îngăduitoare. „Nu ştiţi ce animale needucate mi se trimit, să-i fac să se comporte cît de cît… Mai uşor faci ambasador dintr-o coadă de mătură.“ Un cod al bunelor maniere? Cine mai ştie azi ce sînt bunele maniere? Un om cu adevărat manierat pare azi un extraterestru. De vină sînt şi feministele, cu egalitarismul lor, care-i încurajează pe bărbaţi să fie bădărani. Bunele maniere sînt ca libertatea. „Vă împrumut, fireşte, şi două cărţi, pentru documentare. Poartă-te cu cei din jur la fel cum ţi-ai dori ca ei să se poarte cu tine, restul sînt, cum se spune acum, vrăjeli!“ Apoi, mişcată de coniacul Martel pe care i-l adusese, doamna Surugiu i-a oferit cîteva sfaturi practice personale. Un bărbat de succes nu trebuie să aibă aerul că e căsătorit, ci să provoace întrebări în această privinţă. Modestia e pentru geniile recunoscute. Dacă nu vrei să îngroşi rîndurile indivizilor oarecare, e mai bine să fii acuzat de impostură, decît să fii lăudat că eşti la locul tău. Nu te teme de ridicol, dacă nu eşti prost, fiindcă dacă eşti prost, n-ai cum să te temi de ridicol. Pe ultimul i l-a dat la ieşire: cînd o femeie te primeşte fără sutien, încearcă să-i faci avansuri, măcar din politeţe. Şi atunci abia Cîinele s-a uitat la ea cu atenţie. Era o femeie bătrînă, nici vorbă, dar avea nişte ochi superbi, faţa încă neatinsă de riduri şi sîni care nu-şi pierduseră agresivitatea.

Cînd a ajuns acasă, Mari l-a adulmecat neîncrezătoare. Nana îşi schimbase oare parfumul? Cîinele s-a abţinut să-i spună că e proastă: Dacă stai de vorbă cu femei, nu înseamnă că te culci cu ele. Dar dacă te vinzi unor femei, mai e nevoie să te şi culci cu ele? Oare nu-şi dădea seama că pierduse Gastronomul? Nu pierduse nimic, revista trecuse de la clasele primare la facultate! Mari a tăcut, opărită, iar el şi-a dat seama că făcuse un banc prost. Pînă acum nu-l deranjase niciodată că Mari era învăţătoare. Adică doar învăţătoare. Nu se lipise mare lucru de el după prima lecţie de bune maniere… Voia să-i spună ceva, s-o îmbuneze, dar nu-i veneau în cap decît sfaturile doamnei Surugiu. Bunele maniere sînt ca libertatea: rahat. Simţea cum se rupe ceva între ei doi, chiar atunci, în timp ce Mari se uita tot mai rece la el, cu buzele strînse. Ar fi vrut s-o prindă de mînă, să-i spună „Hai, Mari!“ – adică nu fusese nimic. Ea a trecut pe lîngă el şi s-a dus în bucătărie: a închis uşa fără zgomot. Dacă ar fi trîntit-o, s-ar fi putut duce după ea. Nu te teme de ridicol, dacă nu eşti prost! Se simţea şi ridicol, şi prost. Intră în dormitor. Şi ea, de ce trebuise să-i spună că pierduse revista?! Nici n-o vînduse, nici n-o cedase, voia s-o scoată din bucătăria gospodinelor şi s-o aducă în sufrageria lor, de la „ce-ai mai gătit, vecină?“ la „ce mai e nou, doamna Cutare?“. Chiar dacă stăteau la bloc şi trăiau dintr-un salariu care nu le îngăduia nici să viseze, revista lui le va face să scoată capul din bucătărie şi să şi-l ducă mai des la coafor şi prin magazine, să dorească mai mult şi să nu se mai simtă anexele familiei. Gastronomul o să le înveţe cum să se îmbrace, nu numai ce să gătească, şi să vadă viaţa în culori care nici nu îndrăzneau să-şi închipuie că ar putea exista. Cîinele se întinse de-a latul patului. Dacă pentru asta era nevoie să-şi împartă revista cu alţii, nu vedea de ce n-ar fi făcut-o. Mari se supărase degeaba. Asta era, la urma urmelor: Gastronomul începea altă viaţă! Iar el, Cîinele, s-ar fi dus după Mari în bucătărie să-i spună toate astea, dar nu-i venea să-şi abandoneze reveria în care apăruse şi Nana, cu camera ei de hotel. Dacă o afacere miroase a parfum, tot o afacere rămîne! îi transmise în gînd, uşor excitat, lui Mari, aşteptînd-o să vină odată din bucătărie.