Viktor Suvorov, Spetsnaz. The Inside Story of the Soviet Special Forces

© Viktor Suvorov, 1987

© 2011 by Editura POLIROM, pentru ediția în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7434-3

ISBN PDF: 978-973-46-7435-0

ISBN print: 978-973-46-2142-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: c by Mikhail Evstafiev

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VICTOR SUVOROV (fost ofițer al Direcției Generale de Informații a Ministerului Apărării din Uniunea Sovietică) a rămas pe viață stigmatizat ca trădător deoarece, după ce a furat secretele Apusului în timpul războiului rece, a aflat adevărul despre „războiul sfînt” și s-a stabilit în Occident. Alte volume traduse la Editura Polirom: Spărgătorul de gheață. Cine a declanșat al doilea război mondial? (1995, 2010), Ultima republică (vol. I: De ce a pierdut Uniunea Sovietică al doilea război mondial?, 1997, 2010; vol. II: Cauza sfîntă, 2011; vol. III: Dezastrul, 2011), Ziua M. Cînd a început al doilea război mondial? (1998, 2011), Epurarea. De ce a decapitat Stalin armata? (2000, 2011), Acvariul. Cariera și defecțiunea unui spion sovietic (2011).

Natașei și lui Alexandru

Capitolul 1

Lopeți și oameni

Fiecare infanterist din armata sovietică poartă cu el o lopățică. Atunci cînd i se ordonă să se oprească, se întinde pe jos și începe să sape o groapă în pămîntul de sub el. În trei minute poate fi săpat un mic locaș adînc de 15 centimetri, în care poate sta întins: n-au decît să șuiere gloanțele pe deasupra capului său… Cu pămîntul pe care l-a scos formează în față și într-o parte o mică movilă care îl protejează la rîndul ei. Dacă un tanc trece peste un astfel de locaș, soldatul are 50% șanse să scape nevătămat. În orice moment, soldatul poate primi ordin să înainteze din nou și, urlînd din răsputeri, va porni la asalt ca o furtună. Dacă nu i se ordonă să înainteze, sapă în continuare, tot mai adînc. La început, din locaș poate să tragă din poziția culcat. Mai tîrziu are loc să tragă stînd în genunchi, iar apoi, după ce ajunge la o adîncime de un metru și zece centimetri, poate trage stînd în picioare în locașul săpat de el. Pămîntul pe care l-a scos din groapă îl protejează de gloanțe și de schije. În acest parapet face o deschizătură în care își potrivește țeava armei. Dacă nu primește alte ordine, mai lucrează la locaș, îl camuflează. Începe să sape un șanț care să ajungă la camarazii săi din stînga. Întotdeauna se sapă de la dreapta la stînga și în cîteva ore unitatea are o tranșee care leagă unul de altul toate locașurile săpate de infanteriști. Tranșeele unității sînt legate de cele ale altor unități. Se construiesc adăposturi și se mai sapă niște tranșee de comunicare mai în spate. Tranșeele sînt adîncite, acoperite, camuflate și întărite. Apoi, pe neașteptate, se dă din nou ordin de înaintare. Soldatul iese din locaș, strigînd cît îl ține gura.

Cu lopățica asta infanteristul sapă și mormintele camarazilor căzuți. Dacă nu are altceva la îndemînă, tot cu lopățica sfărîmă și pîinea cînd e înghețată bocnă. O folosește și ca vîslă cînd, sub gloanțele inamice, traversează vreun rîu lat, călare pe un buștean. Iar cînd i se ordonă să se oprească, își construiește din nou în jurul lui invincibila fortăreață. Știe să sape eficient. Își construiește fortăreața exact așa cum trebuie. Lopățica nu este doar un instrument cu care poți să sapi: poți să și măsori cu ea. Două lungimi de lopată înseamnă un metru. Lama este lată de 15 centimetri și lungă de 18. Dacă știe aceste repere, soldatul poate să măsoare orice.

Lopățica de infanterie nu are mîner rabatabil, ceea ce este foarte important. Trebuie să fie un obiect dintr-o bucată. Cele trei muchii ale sale sînt tăioase ca o lamă de cuțit. Este acoperită cu o vopsea verde, mată, ca să nu reflecte lumina soarelui.

Dar lopățica nu este doar o unealtă și o unitate de măsură. Mai e și o garanție a faptului că infanteria nu va da înapoi în cele mai dificile situații. Dacă infanteriștii au la dispoziție cîteva ore ca să își sape locașuri în care să se adăpostească, poate să dureze ani întregi pînă să îi scoți din tranșee, orice arme moderne ai folosi împotriva lor.

În această carte, nu este vorba despre infanterie, ci despre soldați din alte unități, cunoscute ca Spețnaz. Acești soldați nu sapă niciodată tranșee; de fapt, nu sînt niciodată în poziții de apărare. Ei fie lansează vreun atac-surpriză asupra unui dușman, fie, dacă întîmpină rezistență sau forțe inamice superioare, dispar la fel de repede cum au apărut și își atacă dușmanul din nou cînd acesta se așteaptă cel mai puțin.

În mod surprinzător, și soldații Spețnaz cară cu ei lopățele de infanterie. La ce le-o fi trebuind? Practic, e imposibil de descris în cuvinte cum folosesc ei lopățelele. Trebuie să vezi cu ochii tăi. În mîinile unui soldat Spețnaz, lopățica este o teribilă armă silențioasă și fiecare membru al detașamentelor Spețnaz este mult mai instruit în utilizarea ei decît un infanterist. Primul lucru pe care trebuie să îl învețe este precizia: să despice așchii subțiri de lemn cu muchia lopățelei ori să reteze gîtul unei sticle fără să o spargă. El trebuie să învețe să își iubească lopățica și să aibă încredere în precizia ei. Pentru aceasta, își așază mîna pe o buturugă de copac, cu degetele răsfirate, și lovește puternic buturuga cu muchia lopeții. După ce ajunge să o utilizeze cu precizie ca pe o toporișcă, învață și alte lucruri, mai complicate. În lupta corp la corp, lopățica te poate apăra de loviturile date cu baioneta, cuțitul, pumnul sau altă lopată. Dacă un soldat care nu are altă armă în afară de lopățică este închis într-o încăpere fără ferestre împreună cu un cîine turbat, cine credeți că o să cîștige? În cele din urmă, soldatul este învățat să arunce lopățica de infanterie cu la fel de multă precizie ca și cum ar mînui o sabie sau o secure de luptă. Este o armă grozavă, un obiect unic, echilibrat, al cărui mîner de 32 de centimetri poate fi folosit ca pîrghie cînd îl arunci. Cînd se învîrte în zbor, propulsează lopata cu precizie, devenind o armă înfricoșătoare. Dacă se înfige într-un copac, nu e deloc ușor să o smulgi. E mult mai grav dacă lovește țeasta cuiva, deși, de obicei, membrii detașamentelor Spețnaz nu caută să lovească inamicul în față, ci în spate. Nu se întîmplă prea des ca acesta să zărească lopățica înainte să i se înfigă în ceafă sau între omoplați, sfărîmîndu-i oasele.

Soldatul Spețnaz își iubește lopățica. Are mai multă încredere în ea decît în Kalașnikov. S-a observat un amănunt psihologic interesant în luptele corp la corp care sînt obiectul activității pentru Spețnaz. Dacă un soldat trage într-un inamic înarmat cu o pușcă automată, și inamicul trage în el. Dar dacă, în loc să tragă cu pușca, aruncă în el cu lopățica, acesta își scapă arma din mîini și cade ca fulgerat.

Această carte este despre oameni care și-au făcut din lopățică o armă și despre soldați ce o mînuiesc cu mai multă siguranță și îndemînare decît mînuiesc lingurile cînd stau la masă. Însă, desigur, mai au și alte arme.

Capitolul 2

Spețnaz și GRU

Cuvîntul rusesc razvedka nu poate fi tradus în nici o altă limbă. De obicei este redat prin „recunoaștere”, „spionaj” sau „culegere de informații”. O explicație mai exactă a cuvîntului este că el descrie orice mijloace și orice acțiuni care au ca scop obținerea unor informații despre un inamic, analizarea și înțelegerea lor corectă.

Fiecare stat-major militar sovietic are propriul sistem de culegere și analizare a informațiilor despre inamic. Aceste informații sînt transmise apoi și altor state-majore, mai sus, mai jos sau la același nivel pe scara ierarhică. De asemenea, fiecare stat-major primește informații despre inamic nu doar de la propriile surse, ci și de la alte state-majore.

Dacă o unitate militară este învinsă în luptă deoarece nu își cunoaște bine dușmanul, comandantul și șeful statului-major nu pot da vina pe faptul că nu au fost îndeajuns de bine informați despre inamic. Cea mai importantă sarcină a fiecărui comandant și șef de stat-major este ca, fără să aștepte să primească informații din altă parte, să își organizeze sursele de informare despre inamic și să își alerteze trupele și superiorii de orice pericol.

Spețnaz este una dintre formele pe care le ia razvedka militară sovietică, ocupînd un loc undeva între recunoaștere și spionaj.

Este numele dat trupelor de șoc razvedka, în care se combină elemente de spionaj, terorism și operațiuni ale partizanilor la scară largă. În termeni de personal, aceasta implică diverse categorii de oameni: agenți secreți recrutați de razvedka militară sovietică din rîndul străinilor, în scopul de a derula operațiuni teroriste și de spionaj; unități profesioniste formate din cei mai buni sportivi ai țării; și unități formate din soldați obișnuiți, dar aleși cu grijă și bine instruiți. Cu cît un stat-major este mai sus pe scara ierarhică, cu atît are mai multe unități Spețnaz la dispoziție și cu atît mai mulți profesioniști fac parte din aceste unități.

Termenul Spețnaz este un cuvînt compus din spețialnoe naznacenie, care înseamnă „cu destinație specială”. Numele este foarte bine ales. Spețnaz se deosebește de alte forme de razvedka prin faptul că nu doar caută și descoperă ținte inamice importante, ci, în majoritatea cazurilor, le atacă și le distruge.

Spețnaz are o lungă istorie, care include și perioade de succes, și perioade de declin. După al doilea război mondial, Spețnaz nu era într-o stare prea bună, dar începînd de la mijlocul anilor ’50 a început o nouă epocă în istoria organizației, odată cu noua desfășurare de arme nucleare tactice de către Occident. Această evoluție a ridicat în fața Armatei Sovietice, care se pregătise dintotdeauna – și încă o face – doar pentru războaie „de eliberare” pe teritoriul unor state străine, o barieră practic de netrecut. Strategia sovietică putea urma în continuare aceeași linie doar dacă se găseau mijloacele pentru a înlătura armele nucleare tactice ale Occidentului din calea trupelor sovietice, fără să transforme însă teritoriul inamic într-un deșert nuclear.

Distrugerea armelor nucleare tactice care fac ca un atac din partea sovieticilor să devină imposibil sau zadarnic putea fi realizată doar dacă se afla unde se găsesc toate aceste arme ale inamicului – sau măcar cele mai multe dintre ele. Însă aceasta era în sine o problemă foarte complicată. Este foarte ușor să camuflezi rachete tactice, avioane și încărcături nucleare și, în loc de rachete și arme reale, inamicul poate afișa unele fictive, distrăgînd astfel atenția membrilor din razvedka sovietică și protejînd adevăratele arme nucleare tactice pe care le ascunde.

Înaltul comandament sovietic a trebuit deci să conceapă un tip de mijloace de detectare care să se poată apropia foarte mult de armele inamicului și, în fiecare caz, să dea un răspuns precis la întrebarea dacă acestea erau reale sau doar niște arme de diversiune ce arătau foarte convingător. Dar, deși un număr imens de baterii nucleare au fost descoperite la timp, asta nu a rezolvat problema. Cît timp se transmiteau rapoartele de la unitățile de recunoaștere către statele-majore, se analizau informațiile obținute și se pregătea acțiunea necesară, era posibil ca bateria să își schimbe poziția de mai multe ori. Așa că trebuiau create forțe capabile să caute, să localizeze și să distrugă pe loc armele nucleare descoperite în timpul unui război sau imediat înainte ca acesta să izbucnească.

Spețnaz era și este exact un astfel de instrument, permițîndu-le comandanților de la nivelul armatei și de la un nivel superior să determine fiecare în parte locația celor mai periculoase arme ale inamicului și să le distrugă pe loc.

Dar este capabil oare Spețnaz să identifice și să distrugă absolut toate armele nucleare ale inamicului? Bineînțeles că nu. Așadar, cum se poate rezolva această problemă? Foarte simplu: Spețnaz trebuie să depună toate eforturile pentru a găsi și a distruge armamentul nuclear al inamicului. Puterea nucleară reprezintă „dinții” unui stat și aceștia trebuie scoși din prima lovitură, dacă se poate, chiar înainte să înceapă lupta. Însă, dacă vezi că e imposibil să scoți toți dinții din prima lovitură, trebuie să mai lovești o dată, nu doar dinții, ci și creierul și sistemul nervos ale acelui stat.

Cînd spunem „creier”, ne referim la cei mai importanți oameni de stat și politicieni ai acelei țări. În acest context, liderii partidelor de opoziție sînt considerați niște candidați la distrugere la fel de importanți ca și conducătorii partidului aflat la putere. Opoziția nu este decît creierul de rezervă al unui stat și ar fi o prostie să distrugi principalul sistem de luare a deciziilor fără să scoți din funcțiune și sistemul de rezervă. Prin aceasta ne referim, de exemplu, și la principalii lideri militari și șefii polițiilor, conducătorii Bisericii și ai sindicatelor și, în general, la toți oamenii care ar putea face apel la națiune într-un moment critic și care sînt bine-cunoscuți de populație.

Prin „sistemul nervos” al statului înțelegem principalele centre și linii de comunicare guvernamentale și militare, precum și companiile din domeniul comunicațiilor comerciale, inclusiv principalele posturi de radio și studiouri TV.

Desigur, ar fi cam greu să distrugi în același timp creierul, sistemul nervos și dinții, dar o lovitură dată simultan celor trei părți anatomice importante ar putea, după părerea liderilor sovietici, să diminueze considerabil capacitatea de acțiune a unei națiuni în eventualitatea unui război, mai ales în prima sa etapă, critică. Unele rachete vor fi distruse, iar altele nu vor putea fi lansate pentru că nu va avea cine să dea ordinul sau pentru că acesta nu va fi transmis în timp util din cauza întreruperii comunicațiilor.

Avînd în subordine o organizație ca Spețnaz și după ce i-a testat potențialul în cadrul multor exerciții, înaltul comandament sovietic a ajuns la concluzia că aceste unități ar putea fi folosite cu succes nu doar împotriva instalațiilor nucleare tactice, ci și împotriva celor strategice: baze ale submarinelor, rezerve de arme, baze aeronautice și baze de lansare a rachetelor.

S-a conștientizat faptul că Spețnaz putea fi folosit și împotriva inimii și rezervei de sînge a statului respectiv – cu alte cuvinte, sursa și distribuirea energiei: centrale electrice, stații de transformare și linii electrice, precum și conducte și puncte de depozitare a petrolului și gazelor naturale, stații de pompare și rafinării. Dacă scoți din funcțiune măcar cîteva dintre cele mai importante centrale electrice ale inamicului, aceasta l-ar putea pune într-o situație catastrofală. Nu numai că s-ar întrerupe lumina – fabricile și-ar întrerupe activitatea, lifturile nu ar mai funcționa, instalațiile de refrigerare ar deveni inutile, ar fi aproape imposibil ca spitalele să funcționeze, sîngele stocat în frigidere ar începe să se coaguleze, semafoarele, pompele de benzină și trenurile s-ar opri, computerele nu ar mai putea fi folosite.

Chiar și această scurtă listă trebuie să ducă la concluzia că razvedka militară sovietică (GRU) și Spețnaz, din subordinea sa, nu sînt doar „ochii și urechile armatei sovietice”. Ca ramură specială a GRU, Spețnaz are ca obiectiv principal acțiunea pe timp de război, precum și în ultimele zile și ore dinainte de izbucnirea acestuia. Dar Spețnaz nu stă degeaba nici pe timp de pace. Uneori sînt întrebat: dacă vorbim despre terorism la o asemenea scară, înseamnă că vorbim despre KGB. Ei bine, nu. Există trei motive întemeiate pentru care Spețnaz face parte din GRU, și nu din KGB. Primul este că, dacă GRU și Spețnaz nu ar mai ține de armata sovietică, ci de KGB, ar fi ca și cum ai lega la ochi un bărbat puternic, i-ai smulge urechile și l-ai mai lăsa și fără alte organe importante, după care l-ai pune să lupte în timp ce primește informațiile necesare pentru luptă de la altcineva, care stă lîngă el și îi spune ce mișcări să facă. Liderii sovietici au încercat de mai multe ori să facă acest lucru și întotdeauna s-a terminat catastrofal. Informațiile furnizate de poliția secretă au fost întotdeauna inexacte, întîrziate și insuficiente, iar acțiunile unui uriaș orb, așa cum era de așteptat, nu au fost nici precise, nici eficiente.

În al doilea rînd, dacă funcționarea GRU și a Spețnaz ar fi gestionată de KGB, atunci, în eventualitatea unei catastrofe (inevitabilă într-o astfel de situație), orice comandant sau șef de stat-major sovietic ar putea spune că nu a avut suficiente informații despre inamic, că, de exemplu, un aerodrom vital și o baterie de rachete din apropiere nu fuseseră distruse de forțele KGB-ului. Acestea ar fi niște reproșuri cît se poate de întemeiate, deși este totuși imposibil să distrugi fiecare aerodrom, fiecare baterie de rachete și fiecare post de comandă, pentru că informațiile furnizate în timpul bătăliei sînt întotdeauna insuficiente. Orice ofițer comandant ce primește informații despre inamic se poate gîndi la un milion de alte întrebări la care nu există răspuns. Nu există decît o soluție: să îl pui pe fiecare ofițer să obțină singur informații despre inamic și să îi oferi toate mijloacele necesare pentru a-și învinge dușmanul. După aceea, dacă informațiile sînt insuficiente sau anumite ținte nu au fost distruse, nu sînt de vină decît el și șeful său de stat-major. Ei sînt cei care trebuie să organizeze culegerea și interpretarea informațiilor despre inamic, astfel încît, chiar dacă nu au toate datele necesare, măcar să le aibă pe cele esențiale la momentul potrivit. Ei trebuie să organizeze operațiunile forțelor lor astfel încît să distrugă cele mai importante obstacole ridicate de inamic în calea lor. Aceasta este singura modalitate de a asigura victoria. Conducerea politică sovietică, KGB-ul și liderii militari au avut cu toții ocazia să se convingă că nu se poate altfel.

În al treilea rînd, poliția secretă sovietică, KGB, îndeplinește alte funcții și are alte priorități. Are propriul aparat terorist, care include și o organizație foarte similară cu Spețnaz, cunoscută sub numele Osnaz. KGB-ul folosește unitățile Osnaz pentru a îndeplini misiuni în multe cazuri nu foarte diferite de cele realizate de forțele Spețnaz ale GRU. Însă liderii sovietici consideră că este mai bine să nu existe monopoluri în domeniul războiului secret. În opinia lor, concurența dă rezultate mult mai bune decît cooperarea.

Nu mi-am propus să vorbesc despre Osnaz în această carte. Doar un ofițer KGB avînd legătură directă cu Osnaz ar putea descrie această organizație. Cunoștințele mele sînt foarte limitate. Dar, la fel cum o carte despre Stalin nu ar fi completă fără să se facă referire și la Hitler, nici aici nu trebuie să trecem cu vederea unitățile Osnaz.

Termenul Osnaz se întîlnește de obicei doar în documente secrete. În documentele neclasificate este scrisă denumirea completă, osobogo naznacenie, sau se folosește acronimul „ON”. În cazurile în care este abreviat un titlu mai lung, ON sînt lipite de literele care le precedă. De exemplu, DON înseamnă „divizie a Osnaz”, iar OON semnifică „detașament al Osnaz”.

Termenii osobîi și spețialnîi au ca același sens, dar sînt două cuvinte diferite. În traducere este destul de greu de găsit echivalente perfecte pentru aceste cuvinte, de aceea e mai ușor să se folosească termenii Osnaz și Spețnaz ca atare. Se pare că Osnaz a apărut practic în același timp cu dictatura comunistă. Încă din primele momente ale regimului sovietic, găsim referințe la detașamente osobogo nazacenie – detașamente cu destinație specială. Osnaz înseamnă unități militare teroriste ce au fost create ca trupe de șoc ale Partidului Comunist, al căror rol era să apere partidul. Osnaz a fost apoi preluată de poliția secretă, care și-a schimbat numele din cînd în cînd așa cum își schimbă lupul părul: CEKA – VCEKA – OGPU – NKVD – MGB – MVD – KGB. Oricum, lupul își schimbă părul, dar năravul ba.

Faptul că Spețnaz ține de armată, iar Osnaz de poliția secretă explică toate diferențele dintre ele. Spețnaz acționează mai ales împotriva unor inamici externi; Osnaz face același lucru, însă mai ales pe propriul teritoriu și împotriva propriilor cetățeni. Chiar dacă și Spețnaz, și Osnaz trebuie să realizeze una și aceeași operațiune, conducerea sovietică nu este înclinată să se bazeze atît pe cooperarea dintre armată și poliția secretă, cît pe instinctele lor competitive.