Kazuo Ishiguro, A Pale View of Hills

Copyright © 1982 by Kazuo Ishiguro

All rights reserved

© 2007, 2017 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7104-5

ISBN PDF: 978-973-46-7105-2

ISBN print: 978-973-46-7127-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Yoshitoshi Tsukioka (1839-1892), litografie din O sută de imagini ale lunii, 1886

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KAZUO ISHIGURO s-a născut la Nagasaki în 1954 şi a imigrat în Marea Britanie în 1960. A debutat ca prozator la douăzeci şi opt de ani cu Amintirea palidă a munţilor, roman recompensat cu The Winifred Holtby Prize of the Royal Society of Literature şi tradus ulterior în treisprezece limbi. În 1986 i-a apărut al doilea roman, Un artist al lumii trecătoare, nominalizat în acelaşi an la Booker Prize, laureat al Whitbread Book of the Year Award şi tradus în paisprezece limbi. 1989 este pentru Ishiguro anul de vîrf al carierei, autorul obţinînd cu Rămăşiţele zilei rîvnitul Booker Prize. În 1995 Ishiguro a publicat Nemîngîiaţii (urmat de Pe cînd eram orfani, Să nu mă părăseşti şi Uriaşul îngropat). În acelaşi an Kazuo Ishiguro a primit distincţia Officer of the British Empire for Services to Literature şi în 1998 titlul de Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres din partea statului francez. În 2017 Ishiguro primeşte Premiul Nobel pentru Literatură.

Partea I

Capitolul 1

Niki, numele pe care i l-am dat în cele din urmă fiicei mele mai mici, nu este o alintare, ci rezultatul unui compromis la care am ajuns împreună cu tatăl ei. Căci, paradoxal, el este cel care şi-a dorit să-i dăm un nume japonez, în vreme ce eu – poate din dorinţa egoistă ca trecutul să nu-mi fie evocat – insistam ca numele să fie englezesc. În cele din urmă a căzut de acord să rămână Niki, considerând că are o vagă rezonanţă orientală.

Niki m-a vizitat pe la începutul acestui an, în aprilie, când zilele mai erau încă reci şi cu ploi mărunte. Iniţial poate că intenţionase să stea mai mult. Nu ştiu. Dar casa mea de ţară şi liniştea din jur i-au indus o stare de nelinişte şi în scurt timp mi-am dat seama că aştepta cu nerăbdare să se întoarcă la viaţa ei de la Londra. Asculta agitată discurile mele cu muzică clasică şi răsfoia revistă după revistă. Era căutată cu multă regularitate la telefon. Atunci traversa cu paşi mari covorul, cu silueta ei subţire încorsetată în haine strâmte, având grijă să închidă uşa în urma ei, ca nu cumva să-i ascult convorbirile. După cinci zile a plecat.

Nu a pomenit de Keiko decât în cea de-a doua zi. Era o dimineaţă cenuşie şi vântoasă şi ne apropiaserăm fotoliile de fereastră, ca să vedem cum cade ploaia peste grădina mea.

— Te aşteptai să mă vezi acolo? m-a întrebat ea. La înmormântare, vreau să spun.

— Nu, cred că nu. De fapt nu mi-am imaginat că vei veni.

— M-am necăjit rău când am auzit. Am fost la un pas să vin.

— Nu te-am aşteptat.

— Cei din jur nu au ştiut ce mi s-a întâmplat. Nu am spus nimănui. Probabil aş fi fost stânjenită. Nimeni nu m-ar fi înţeles cu adevărat, nimeni n-ar fi înţeles ce se petrece în mine. În mod normal se presupune că surorile intră în categoria celor apropiaţi, nu-i aşa? Poate să-ţi placă sau nu de ele, dar rămân totuşi persoane apropiate. Numai că în cazul meu nu s-a întâmplat aşa. În momentul acesta nici nu mai ştiu bine cum arăta.

— Da, a trecut foarte mult de când nu ai mai văzut-o.

— Mi-aduc aminte de ea ca de o persoană care mă chinuia în permanenţă. Asta mi-aduc eu aminte despre ea. Şi totuşi vestea m-a întristat.

Poate că nu numai liniştea o alungase pe fiica mea înapoi la Londra. Deşi nu am stăruit niciodată prea mult asupra subiectului morţii lui Keiko, el nu mi se părea niciodată prea îndepărtat, ci plana asupra noastră ori de câte ori stăteam de vorbă.

Keiko, spre deosebire de Niki, era japoneză sută la sută, iar ziarele s-au grăbit să exploateze acest fapt. Englezilor le place ideea asta a lor cum că rasa noastră are un instinct al sinuciderii, ca şi cum alte explicaţii nici nu ar mai fi necesare. Prin urmare, asta a fost tot ceea ce au scris: că era japoneză şi că se spânzurase în camera ei.

În aceeaşi seară mă uitam pe fereastră la întunericul de afară, când am auzit-o pe Niki spunând în spatele meu:

— La ce te gândeşti acum, mamă?

Stătea lungită pe canapea, cu o carte ieftină pe genunchi.

— Mă gândeam la o persoană pe care o ştiam pe vremuri. O femeie pe care am cunoscut-o odinioară.

— Pe care ai cunoscut-o pe când... înainte să vii în Anglia?

— Am cunoscut-o când locuiam la Nagasaki, dacă asta vrei să spui.

Continua să mă urmărească, aşa că am adăugat:

— Cu mult timp în urmă. Cu mult înainte să-l fi întâlnit pe tatăl tău.

A părut satisfăcută de răspuns şi, după ce a făcut un comentariu vag, s-a întors la cartea ei. Niki este un copil plin de afecţiune din multe puncte de vedere. Nu venise doar ca să vadă cât de afectată fusesem de vestea morţii lui Keiko. Venise în numele unei misiuni. În ultimii ani îşi asumase menirea de a studia cu admiraţie anumite aspecte din trecutul meu, iar acum era pregătită să-mi spună că lucrurile nu se schimbaseră, că nu trebuie să regret în nici un fel soluţiile pe care le alesesem odinioară. Pe scurt, ca să mă asigure încă o dată că nu eram răspunzătoare de moartea lui Keiko.

Nu am cine ştie ce tragere de inimă să mă opresc acum asupra lui Keiko. Mi-ar aduce prea puţină mângâiere. Vorbesc aici despre ea doar pentru că acelea au fost împrejurările din preajma vizitei lui Niki din aprilie şi chiar în timpul vizitei, după atâta amar de vreme, mi-am adus iar aminte de Sachiko. Pe Sachiko nu am cunoscut-o niciodată foarte bine. De fapt prietenia noastră nu a însemnat decât câteva săptămâni dintr-o vară, acum foarte mulţi ani.

Ce fusese mai greu trecuse deja. Soldaţii americani erau prezenţi în număr mai mare ca oricând – în Coreea aveau loc lupte –, dar la Nagasaki, după ce se întâmplase mai înainte, se instalaseră zile de pace şi de linişte. Iar în lumea aceea bătea un vânt de schimbare.

Soţul meu şi cu mine locuiam într-un cartier din zona răsăriteană a oraşului, unde se ajungea după o scurtă călătorie cu tramvaiul luat din centru. În apropiere curgea un râu şi aflasem că înainte de război pe malul lui fusese un sătuc. Dar apoi căzuse bomba şi nu mai rămăseseră decât nişte ruine carbonizate. Începuse reconstrucţia şi în scurt timp se înălţaseră patru clădiri din beton, fiecare de vreo patruzeci de apartamente. Din cele patru, blocul nostru se construise ultimul, marcând şi încetarea programului de reconstrucţie. Între noi şi râu se întindea un spaţiu viran, pogoane de noroi uscat şi de şanţuri. Multă lume se plângea că reprezintă un pericol pentru sănătate. E drept, sistemul de drenaj era infect. În tot cursul anului gropile se umpleau de bălţi, iar în lunile de vară ţânţarii deveneau de nesuportat. Din când în când îşi făceau apariţia funcţionari care făceau măsurători sau îşi luau notiţe, dar lunile începeau din nou să treacă, una după cealaltă, fără să se întâmple nimic.

Locatarii se asemănau cu noi în multe privinţe: erau cupluri tinere, cu soţi angajaţi pe posturi bune la firme aflate în plină expansiune. Multe dintre apartamente aparţineau firmelor, care le închiriau amploaiaţilor pe chirii generoase. Toate apartamentele erau identice: podelele acoperite cu tatami, iar băile şi bucătăriile proiectate după tipicul occidental. Deşi erau mici şi destul de greu de menţinut la o temperatură suportabilă în lunile fierbinţi, sentimentul general al locatarilor părea să fie unul de mulţumire. Cu toate acestea, îmi amintesc acel inconfundabil aer de provizorat al cartierului, ca şi cum am fi aşteptat cu toţii momentul în care ne vom permite să ne mutăm într-un loc mai de soi.

Doar o casă din lemn supravieţuise atât devastărilor războiului, cât şi buldozerelor guvernamentale. O vedeam de la fereastra noastră cum stătea solitară la capătul imensului teren viran, practic pe marginea râului. Era acel gen de casă pe care-l vezi adesea la ţară, cu un acoperiş cu ţigle coborând până aproape de pământ. Adesea, în clipele mele de răgaz, o priveam îndelung.

Judecând după interesul pe care-l stârnise sosirea lui Sachiko, nu eram singura care se uita la casa aceea. S-a discutat mult despre cei doi bărbaţi care au fost văzuţi muncind acolo într-o bună zi: or fi sau nu muncitori plătiţi de guvern? Mai târziu s-a zvonit că o femeie şi fetiţa ei locuiau acolo şi chiar le-am văzut în mai multe rânduri croindu-şi drum peste terenul plin de gropi.

Era spre începutul verii – pe atunci eu mă aflam în cea de-a treia sau a patra lună de sarcină – când am urmărit pentru prima oară cu privirea maşina americană mare, albă şi veche hurducându-se prin hârtoapele maidanului şi luând-o în direcţia apei. Se însera, iar soarele care apunea dincolo de casă îşi trimitea ultimele raze spre caroseria ei.

Pe urmă, într-o după-amiază, am auzit două femei discutând în staţia de tramvai despre persoana care se mutase în casa părăsită de lângă râu. Una turuia cum încercase ea să-i vorbească femeii respective de dimineaţă şi cum aceasta i-o retezase cât se poate de scurt. Cealaltă era de acord că necunoscuta părea neprietenoasă – probabil din mândrie. După părerea lor, trebuie să fi avut cel puţin treizeci de ani, deoarece copilul avea pe puţin zece. Prima spunea că străina vorbea cu accent de Tokyo şi că nu era în nici un caz din Nagasaki. Au discutat o vreme despre „prietenul ei american“, apoi cealaltă şi-a amintit brusc cât de neprietenoasă se arătase faţă de ea în acea dimineaţă.

Nu am nici o îndoială că printre femeile care mi-erau atunci vecine existau şi din cele care suferiseră şi aveau amintiri triste şi crude. Dar văzându-le zi de zi ocupate până peste cap cu îngrijirea soţilor şi copiilor, îmi venea greu să cred asta – că vieţile lor ar adăposti tragediile şi coşmarurile războiului. Nu am avut niciodată intenţia să par neprietenoasă, dar e la fel de adevărat că nici nu mă străduisem câtuşi de puţin să par altfel. În acel moment încă îmi mai doream să fiu lăsată în pace.

Deci am urmărit cu interes conversaţia celor două despre Sachiko. Mi-aduc foarte bine aminte de după-amiaza aceea din staţia de tramvai. Era una din primele zile cu soare după sezonul ploios din iunie, iar petele umede de pe pereţii de cărămidă şi beton din jur începuseră să se usuce. Ne aflam pe un pod de cale ferată, iar de o parte a şinelor, la poalele dealului, se vedea o îngrămădire de acoperişuri, ca şi cum casele acelea nu încetau să se rostogolească pe pantă. Dincolo, ceva mai departe, se aflau blocurile noastre, înălţându-se ca patru stâlpi de beton. Am avut atunci un sentiment de simpatie pentru Sachiko şi am simţit că înţeleg ceva din acea distanţă faţă de semeni pe care i-o remarcasem şi eu, văzând-o din depărtare.

În vara aceea urma să devenim prietene şi, cel puţin pentru o vreme, aveam să mă bucur de încrederea ei. Acum nu mai sunt foarte sigură cum ne-am întâlnit prima oară. Mi-aduc aminte cum într-o după-amiază i-am văzut silueta înaintea mea, pe poteca dintre blocuri. M-am grăbit să o ajung din urmă, dar Sachiko mergea şi ea cu paşi hotărâţi. În momentul respectiv ne ştiam deja după nume – ţin minte că am strigat-o când am reuşit să mă apropii.

Sachiko s-a întors şi m-a aşteptat.

— S-a întâmplat ceva? m-a întrebat ea.

— Sunt bucuroasă că te-am găsit, i-am răspuns eu, aproape gâfâind. Fiica ta se bătea când am ieşit eu din bloc. În spate, lângă şanţuri.

— Se bătea?

— Cu alţi doi copii. Unul era băiat. Se băteau destul de rău.

— Înţeleg.

Sachiko a pornit din nou la drum. Mi-am potrivit pasul cu al ei.

— Nu vreau să te alarmez, am insistat eu, dar se băteau destul de rău. De fapt cred că am văzut o tăietură pe obrazul fiicei tale.

— Înţeleg.

— Se întâmpla în spate, la marginea terenului viran.

— Şi crezi că se mai bat şi acum? s-a interesat ea, continuând să urce panta.

— Păi, nu. Fiica ta a rupt-o la fugă.

Sachiko m-a măsurat cu privirea, zâmbind.

— Nu eşti obişnuită să vezi copii bătându-se?

— Bănuiesc că toţi copiii obişnuiesc să se bată. Dar m-am gândit să-ţi spun totuşi. Şi mai e ceva: nu cred că se ducea spre şcoală. Ceilalţi şi-au văzut de treabă, au pornit-o spre şcoală, în schimb ea a luat-o spre râu.

Sachiko nu mi-a răspuns şi a continuat să urce.

— Apropo, am continuat eu, de mai mult timp am vrut să-ţi spun asta. Ştii, ţi-am văzut fiica de mai multe ori în ultima vreme. Mă întreb dacă nu cumva chiuleşte din când în când.

Poteca se bifurca în vârful dealului. Sachiko s-a oprit şi s-a întors spre mine.

— E foarte drăguţ din partea ta că eşti atât de grijulie, Etsuko, mi s-a adresat ea. Foarte drăguţ. Sunt convinsă că vei fi o mamă minunată.

Până atunci bănuisem – la fel ca şi femeile din staţia de tramvai – că Sachiko ar avea în jur de treizeci de ani. Însă probabil că silueta ei tinerească era înşelătoare, căci obrajii o trădau. Mă măsura cu un aer uşor amuzat, iar ceva anume din expresia ei m-a făcut să râd de mine însămi.

— Îţi sunt recunoscătoare că ţi-ai dat silinţa să mă găseşti. Dar, după cum vezi, acum sunt ocupată. Trebuie să mă duc la Nagasaki.

— Înţeleg. Am considerat că ar fi mai nimerit să vin şi să-ţi spun, asta-i tot.

Câteva clipe a continuat să se uite la mine cu aerul ei amuzat. Apoi a spus:

— Cât de amabilă eşti! Acum te rog să mă scuzi. Trebuie să ajung la oraş.

S-a înclinat, apoi s-a îndepărtat pe potecă, urcând în direcţia staţiei de tramvai.

— Numai din cauză că avea o zgârietură pe obraz, am repetat eu, ridicând puţin vocea. Iar râul este destul de primejdios prin unele locuri. Am considerat că e mai bine să vin şi să-ţi spun.

S-a întors şi m-a cercetat încă o dată.

— Dacă nu ai nimic mai important de făcut, Etsuko, ar fi bine dacă ai putea să te îngrijeşti astăzi de fiica mea. Mă întorc de-abia după-amiază. Sunt sigură că o să te înţelegi minunat cu ea.

— Nu am nimic împotrivă, dacă aşa doreşti. După părerea mea, fata e prea mică să fie lăsată singură o zi întreagă.

— Ce drăguţă eşti, a repetat Sachiko şi, zâmbind, m-a asigurat din nou: Da, sunt convinsă că vei fi o mamă extraordinară.

După ce m-am despărţit de Sachiko, am coborât poteca şi am intrat în cartier. Curând am ajuns în faţa blocului nostru, cu faţa spre întinsul teren viran. Nevăzând nici ţipenie de om, mă pregăteam să mă duc în casă, când am zărit o mişcare chiar lângă malul râului. Probabil că Mariko stătuse până atunci ghemuită, căci acum desluşeam cât se poate de limpede dincolo de hârtoape silueta ei firavă. La început am avut impulsul să las totul baltă şi să mă întorc la gospodăria mea. Dar am pornit în direcţia fetei, ocolind cu grijă şanţurile.

Din câte îmi aduc aminte, a fost prima ocazie când am stat de vorbă cu Mariko. Mai mult ca sigur, purtarea ei din dimineaţa aceea nu avea nimic aşa de neobişnuit, pentru că, în ultimă instanţă, pentru copil eu eram o străină şi avea tot dreptul să fie suspicioasă. Iar dacă în momentul respectiv am avut un straniu sentiment de nelinişte, probabil că nu era vorba decât de o simplă reacţie la felul ei de a se purta.

În dimineaţa aceea, după sezonul ploios, care se terminase cu câteva săptămâni în urmă, râul era încă umflat şi curgea repede. Malul se înclina abrupt înainte de a ajunge la marginea apei, iar noroiul de la capătul pantei, acolo unde se oprise fetiţa, arăta vizibil mai umed. Mariko purta o rochie simplă de bumbac, lungă până la genunchi, iar părul ei tăiat scurt îi dădea un aer băieţos. Şi-a ridicat privirea, fără să zâmbească, spre locul unde stăteam, pe taluzul noroios.

— Bună, i-am zis. Tocmai am vorbit cu mama ta. Trebuie să fii Mariko-san.

Fetiţa continua să se uite la mine, fără să scoată nici un cuvânt. Ceea ce mi se păruse mai devreme o zgârietură nu era decât o dâră de glod de pe obrazul ei.

— Nu ar trebui să fii la şcoală?

A rămas tăcută preţ de o clipă. Apoi mi-a spus:

— Eu nu merg la şcoală.

— Dar toţi copiii trebuie să meargă la şcoală. Ţie nu-ţi place la şcoală?

— Eu nu merg la şcoală.

— Dar mama ta nu te-a trimis la o şcoală de aici?

Mariko nu mi-a răspuns. În schimb s-a îndepărtat cu un pas.

— Ai grijă! am prevenit-o eu. Să nu cazi în apă. E foarte alunecos.

A continuat să mă fixeze din fundul râpei. Pantofii ei mici zăceau în nămol, alături de ea. Picioarele goale, ca şi pantofii, îi erau pline de glod.

— Tocmai am stat de vorbă cu mama ta, i-am spus eu, zâmbindu-i liniştitor. Ţi-a dat voie să o aştepţi la mine acasă. Stau chiar în apropiere, în clădirea de colo. Dacă vii, ai să guşti din prăjiturile pe care le-am făcut ieri. Eşti de acord, Mariko-san? Şi vei putea să-mi povesteşti despre tine.

Mariko a continuat să mă cerceteze cu atenţie. Apoi, fără să-şi ia ochii de la mine, s-a aplecat şi şi-a ridicat pantofii. La început am interpretat gestul ei ca pe un semn că dorea să mă urmeze. Pe urmă, cum ea continua să se holbeze la mine, mi-am dat seama că-şi pregătise pantofii ca s-o rupă la fugă.

— Nu-ţi fac nici un rău, i-am zis, râzând nervos. Sunt prietenă cu mama ta.

Din câte mi-aduc aminte, asta a fost tot ceea ce s-a întâmplat între noi în acea dimineaţă. Nu doream câtuşi de puţin să sperii şi mai rău copilul şi foarte curând m-am răsucit pe călcâie şi am pornit înapoi peste terenul viran. E adevărat, reacţia fetei mă răscolise întru câtva. În perioada aceea asemenea nimicuri erau în stare să trezească în mine tot soiul de presimţiri în legătură cu naşterea. Mi-am zis totuşi că episodul este nesemnificativ şi că, în orice caz, voi avea alte prilejuri să mă împrietenesc cu ea chiar în următoarele zile. Dar nu am mai vorbit cu Mariko decât două săptămâni mai târziu, într-o după-amiază.

Nu mai intrasem niciodată în casa lor şi am fost destul de surprinsă de invitaţia lui Sachiko. De fapt simţisem de la bun început că făcea asta cu o intenţie precisă şi, după cum s-a dovedit, nu mă înşelasem.

Casa era îngrijită, dar mi-aduc aminte că lăsa impresia de sărăcie lucie. Grinzile de lemn care susţineau acoperişul arătau vechi şi şubrede, iar peste tot stăruia un iz jilav. Pereţii glisanţi erau daţi în lături, ca să permită soarelui să pătrundă pe verandă. Cu toate acestea locul rămânea umbrit.

Mariko stătea întinsă în colţul cel mai ferit de lumina soarelui. Am distins ceva care se mişca alături de ea, iar când m-am apropiat, am văzut o pisică mare încovrigată pe tatami.

— Bună, Mariko-san, i-am zis. Nu-ţi aduci aminte de mine?

A încetat să mai mângâie pisica şi şi-a ridicat privirile.

— Ne-am întâlnit acum câteva zile, am continuat eu. Nu ţi-aduci aminte? Erai pe malul râului.

Fetiţa nu lăsa să se vadă că m-ar recunoaşte. S-a uitat la mine o vreme, apoi a început să mângâie din nou pisica. În spatele meu o auzeam pe Sachiko  pregătind ceaiul pe primusul din mijlocul încăperii. Mă pregăteam să mă apropii de ea, când Mariko a spus deodată:

— O să aibă pui.

— Serios? Vai, ce drăguţ!

— Vrei şi tu un pisoi?

— Foarte amabil din partea ta, Marikosan. Vom vedea. Dar sunt sigură că se vor găsi pentru toţi nişte cămine bune.

— De ce nu iei un pisoi? Femeia cealaltă a promis că va lua unul.

— Vom vedea, Mariko-san. Despre care altă doamnă e vorba?

— Cealaltă femeie. Femeia de dincolo de râu. Ea mi-a zis că va lua unul.

— Dar eu nu cred că locuieşte cineva acolo, Mariko-san. Dincolo de râu nu există decât pădure.

— Mi-a promis că mă duce la ea acasă. Locuieşte dincolo de râu. Nu m-am dus cu ea.

Am cercetat copilul timp de o secundă. Apoi mi-a venit în minte un gând şi am început să râd.

— Dar e vorba de mine, Mariko-san! Nu ţi-aduci aminte? Te-am invitat la mine acasă când mama ta era plecată în oraş.

Mariko şi-a ridicat din nou privirile.

— Nu tu. Cealaltă femeie. Cea de dincolo de râu. A fost aici aseară. Când era mama plecată.

— Aseară? Când mama ta era plecată?

— Mi-a spus că mă duce la ea acasă, dar nu m-am dus cu ea. Pentru că era întuneric. A zis că putem lua felinarul cu noi – şi a făcut un gest spre felinarul atârnat pe un perete –, dar nu m-am dus cu ea. Pentru că era întuneric.

În spatele meu Sachiko se ridicase în picioare şi-şi studia fiica. Mariko a rămas tăcută, apoi s-a întors şi a început să-şi mângâie din nou pisica.

— Hai să ieşim pe verandă, mi-a sugerat Sachiko, punând pe o tavă cele necesare pentru servirea ceaiului. Afară e mai răcoare.

Am făcut aşa cum propusese Sachiko, lăsând-o pe Mariko în colţul ei. Deşi de pe acea verandă râul rămânea ascuns privirilor, vedeam locul unde pământul cobora brusc, iar glodul, fiind aproape de apă, devenea mai umed. Sachiko s-a aşezat pe o pernă şi a început să toarne ceaiul.

— Pisicile vagaboande mişună peste tot, a început ea. Eu nu sunt aşa de optimistă în ceea ce-i priveşte pe pisoi.

— Da, sunt foarte multe pisici vagaboande, am întărit eu. Mai mare ruşinea. Dar Mariko şi-a găsit pisica tot pe undeva pe aici?

— Nu, am adus-o cu noi. Eu, personal, aş fi preferat să o lăsăm, dar Mariko nici nu a vrut să audă.

— Aţi adus-o tocmai de la Tokyo?

— O, nu! Locuim la Nagasaki de aproape un an. De cealaltă parte a oraşului.

— O, adevărat? Nu am ştiut. Şi aţi stat acolo la... la nişte prieteni?

Sachiko s-a oprit din turnat şi m-a măsurat, ţinând ceainicul cu ambele mâini. Am citit în privirea ei aceeaşi undă de amuzament pe care o văzusem şi cu câteva zile mai înainte.

— Mi-e teamă că greşeşti, Etsuko, mi-a spus ea într-un târziu, începând să umple iar ceştile. Stăteam în casa unchiului meu.

— Crede-mă, nu voiam decât...

— Da, sigur că da. Nu avem motiv să ne simţim stânjenite, nu-i aşa? Te rog să mă scuzi, Etsuko, nu am vrut să te necăjesc. De fapt doream să-ţi cer ceva. Un mic serviciu.

Sachiko începuse să toarne ceai şi în ceaşca sa, părând să adopte în acelaşi timp o atitudine mai serioasă. Apoi a lăsat jos ceainicul şi m-a privit, spunând:

— Ştii, Etsuko, anumite planuri pe care mi le-am făcut nu au mers aşa cum îmi doream. Prin urmare, m-am trezit strâmtorată. Nu am nevoie de mulţi bani, mă înţelegi. Doar de o sumă modică.

— Înţeleg foarte bine, i-am răspuns, coborând vocea. Îmi închipui că-ţi vine foarte greu. Şi-apoi trebuie să ţii cont şi de Mariko-san.

— Etsuko, pot să-ţi cer un serviciu?

— Am ceva pus deoparte, i-am răspuns aproape în şoaptă şi m-am înclinat. Aş fi bucuroasă să-ţi pot fi de ajutor.

Spre surprinderea mea, Sachiko a izbucnit în râs.

— Eşti cât se poate de amabilă. Dar de fapt nu mă gândeam să împrumut bani de la tine. Aveam altceva în minte. Acum câteva zile mi-ai vorbit despre o prietenă de-a ta care are o patiserie.

— Te referi la doamna Fujiwara?

— Spuneai că s-ar putea să aibă nevoie de o vânzătoare. O slujbă cât de neînsemnată mi-ar fi de mare ajutor.

— Bine, am rostit eu, oarecum neîncrezătoare. Pot să mă interesez, dacă doreşti.

— Ar fi cât se poate de amabil din partea ta, m-a asigurat ea. Dar nu pari foarte convinsă, Etsuko.

— Nu-i vorba de asta. O voi întreba cu primul prilej. Numai că mă întrebam – şi aici mi-am coborât din nou glasul – cine va avea grijă de fiica ta în timpul zilei?

— De Mariko? Poate să dea şi ea o mână de ajutor la local. Poate să fie utilă.

— Sunt sigură. Dar, vezi tu, nu ştiu ce va dori doamna Fujiwara. La urma urmei, în timpul zilei Mariko ar trebui să fie de fapt la şcoală.

— Etsuko, te asigur că Mariko nu va constitui în nici un caz o problemă. Pe urmă, şcolile se închid oricum săptămâna viitoare. Iar eu voi avea grijă ca ea să nu stea în calea nimănui. În privinţa asta poţi să fii absolut liniştită.

M-am înclinat iarăşi.

— Am să o întreb cu primul prilej.

— Îţi sunt recunoscătoare. De fapt aş vrea să te rog să te întâlneşti cu prietena ta în următoarele câteva zile, mi-a mai spus ea, sorbind din ceaşcă.

— O să încerc.

— Eşti foarte drăguţă.

Am rămas tăcute câteva clipe. Ceva mai devreme îmi atrăsese atenţia ceainicul lui Sachiko. Mi se păruse un obiect minunat. Era confecţionat din porţelan fin, translucid. Ceaşca pe care o ţineam în mână era din acelaşi material delicat. Cum stăteam şi ne beam ceaiul, am fost frapată – şi nu pentru prima oară – de contrastul ciudat dintre serviciul de ceai, sărăcia căsuţei şi terenul gloduros de sub verandă. Când mi-am ridicat privirile, am descoperit că Sachiko mă studiase tot timpul.

— Sunt obişnuită cu porţelanuri de calitate, Etsuko. Vezi tu, eu nu am trăit mereu ca aici, mi-a mărturisit ea, uitându-se în jur. Bineînţeles, nu-mi pasă de lipsa de confort. Dar când e vorba de anumite lucruri, sunt încă foarte pretenţioasă.

M-am înclinat, fără să spun nimic. Sachiko a început să-şi studieze şi ea ceaşca de ceai. A examinat-o mai multă vreme, răsucind-o cu grijă între degete. Apoi, brusc, a rupt tăcerea:

— Mai exact, am furat acest serviciu de ceai. Cu toate acestea, nu cred că unchiului meu îi va lipsi prea mult.

Am măsurat-o din priviri, oarecum surprinsă. Sachiko a aşezat ceaşca înaintea ei şi a alungat nişte muşte.

— Ai locuit în casa unchiului tău?

A înclinat încetişor din cap şi mi-a răspuns:

— O casă extrem de frumoasă. Cu un iaz în grădină. Cât se poate de diferită de ambianţa de aici.

O clipă am aruncat amândouă o privire în jur. Mariko stătea întinsă în colţul ei, exact aşa cum o lăsasem, cu spatele întors spre noi. Părea că-i vorbeşte încet pisicii.

— N-am ştiut, am început eu după o vreme, că dincolo de râu locuieşte cineva.

Sachiko s-a întors şi a scrutat copacii de pe malul îndepărtat.

— Nu, nici eu n-am văzut pe nimeni acolo, mi-a confirmat ea.

— Nimeni, în afară de persoana care se ocupă de Mariko. Ea spunea că vine de undeva de acolo.

— Nu am pe nimeni la copil, Etsuko. Nu cunosc pe nimeni aici.

— Mariko îmi povestea despre o doamnă...

— Te rog să nu-i dai nici o atenţie.

— Vrei să spui că inventează totul?

O secundă Sachiko a părut să cumpănească.

— Da, pur şi simplu inventează.

— Ei, presupun că mulţi copii fac aşa ceva.

— Când vei fi mamă, Etsuko, a răspuns ea, zâmbind, va trebui să te obişnuieşti cu lucruri din astea.

Apoi conversaţia s-a îndreptat spre alte subiecte. Erau primele zile ale prieteniei noastre şi discutam mai ales despre lucruri mărunte. De-abia câteva săptămâni mai târziu, într-o dimineaţă, am auzit-o din nou pe Mariko pomenind de o femeie care se apropiase de ea.