Niall Ferguson, Colossus

Copyright © 2004, Niall Ferguson

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8676-6

ISBN PDF: 978-973-46-8677-3

ISBN print: 978‑973‑46‑7855‑6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: N.C. Wyeth (1882-1945), Cumpăraţi obligaţiuni de război, 1942, Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NIALL FERGUSON, unul dintre cei mai cunoscuţi istorici britanici, este Milbank Family Senior Fellow la Hoover Institution (Stanford University), Senior Fellow la Center for European Studies (Harvard University) şi Visiting Professor la Tsinghua University, Beijing. Este autorul a cincisprezece volume, printre care The House of Rothschild, Empire, The War of the World, The Ascent of Money, The Great Degeneration şi Kissinger, 1923-1968: The Idealist. A primit numeroase distincţii, inclusiv Benjamin Franklin Prize for Public Service (2010), Hayek Prize for Lifetime Achievement (2012), Ludwig Erhard Prize for Economic Journalism (2013) şi Council on Foreign Relations Arthur Ross Prize (2016). De acelaşi autor, la Editura Polirom au apărut: Civilizaţia. Vestul şi Restul (2011, 2014, 2017), Istorie virtuală. Evoluţii alternative şi ipoteze contrafactuale (coord., 2013), Marele Declin. Cum decad instituţiile şi mor economiile (2014), Ascensiunea banilor. O istorie financiară a lumii (2016), Imperiul. Cum a creat Marea Britanie lumea modernă (2018) şi Piaţa şi turnul. Reţele, ierarhii şi lupta pentru putere (2018).

Pentru John şi Diana Herzog

Bătrâna Europă va trebui să se sprijine pe umerii noştri şi să înainteze şontâc-şontâc alături de noi, cum o putea şi ea, cu toate opreliştile călugăreşti ale preoţilor şi regilor. Ce colos vom fi!

Thomas Jefferson, 1816

…pentru mine forţa este blestemul meu

Şi se dovedeşte a fi izvorul tuturor nenorocirilor mele;

Atât de multe şi atât de mari, că pentru fiecare în parte

Mi-ar trebui o viaţă s-o jelesc, dar dintre toate,

O, lumină a ochilor, de tine-mi este cel mai tare dor.

Orb printre duşmani, ah, asta-i mai rău decât lanţurile,

Temniţa, decât cerutul de pomană sau neagra bătrâneţe!

Milton, Samson Agonistes

Introducere

AL JAZEERA: V-ar îngrijora faptul că, dacă pătrundeţi cu forţa în Irak, asta ar putea crea impresia că Statele Unite devin o putere imperială, colonială?

RUMSFELD: Ei bine, sunt sigur că unii vor spune asta, dar nu poate fi adevărat pentru că noi nu suntem o putere colonială. Nu am fost niciodată o putere colonială. Noi nu profităm de forţa noastră ca să umblăm prin lume încercând să punem mâna pe proprietăţile altora sau pe resursele altora, pe petrolul lor. Nu am făcut şi nu vom face niciodată asta. Nu aşa se comportă democraţiile. Aşa s-a comportat Uniunea Sovietică, care şi-a construit un imperiu, dar Statele Unite nu se comportă astfel¹.

Jucau foarte mult „Risk”, jocul de societate în care nişte armate de diferite culori se întrec să cucerească lumea. Dura ore întregi, aşa că era grozav ca să-ţi mai omori timpul. Fruntaşul Jeff Young… era aşa de priceput, încât ceilalţi formau coaliţii ca să-l scoată mai întâi pe el din joc.

Mark Bowden, Elicopter la pământ!²

Epoca imperiilor

Unul dintre cele mai populare jocuri pe calculator din lume se numeşte „Age of Empires”. Timp de câteva luni şi fiul meu de 10 ani a fost aproape dependent de el. Premisa de la care porneşte este că istoria lumii e una a conflictelor între imperii. Entităţi politice rivale se luptă pentru controlul asupra unor resurse limitate: oameni, terenuri fertile, păduri, mine de aur şi canale navigabile. În luptele lor nesfârşite, imperiile rivale trebuie să găsească un echilibru între nevoia de dezvoltare economică şi exigenţele războiului. Jucătorul care este prea agresiv rămâne în scurt timp fără resurse dacă nu şi-a bătut capul să cultive teritoriul pe care îl deţine deja, să-şi crească populaţia şi să acumuleze aur. Jucătorul care se axează prea mult pe îmbogăţire se poate trezi că este vulnerabil la invazii dacă în tot acest timp îşi neglijează sistemele de apărare.

Fără îndoială că mulţi americani joacă „Age of Empires”, aşa cum soldaţii din Mogadishu jucau „Risk”, jocul pe tablă care l-a precedat. Însă remarcabil de puţini americani – sau soldaţi americani – ar fi dispuşi că recunoască faptul că guvernul lor joacă acum acest joc pe bune.

Cartea de faţă susţine nu doar că Statele Unite sunt un imperiu, ci şi că au fost întotdeauna un imperiu. Spre deosebire de majoritatea autorilor anteriori, eu în principiu nu am obiecţii faţă de ideea de imperiu american. Ba chiar o parte a argumentaţiei mele este că multe zone ale lumii ar avea de câştigat dacă ar fi conduse o perioadă de americani. Însă ceea ce îi trebuie astăzi lumii nu este orice fel de imperiu. Este nevoie de un imperiu liberal – adică unul care nu doar să susţină schimbul internaţional liber de mărfuri, forţă de muncă şi capital, ci şi să creeze şi să menţină condiţiile fără de care pieţele nu pot funcţiona (pace şi ordine, statul de drept, o administraţie necoruptă, politici fiscale şi monetare stabile), precum şi să ofere bunuri publice, cum ar fi o infrastructură de transport, spitale şi şcoli, care altfel nu ar exista. O întrebare importantă pe care o formulează cartea de faţă este dacă Statele Unite sunt sau nu capabile să fie un imperiu liberal de succes. Deşi Statele Unite par din multe puncte de vedere înzestrate ideal – economic, militar şi politic – pentru a conduce un astfel de „imperiu al libertăţii” (cum spunea Thomas Jefferson), în practică au fost surprinzător de nepricepute în ceea ce priveşte edificarea unui imperiu. Aşadar, încerc să explic de ce Statelor Unite le vine atât de greu să fie un imperiu; şi chiar de ce acţiunile lor imperiale sunt atât de des efemere, la fel ca şi rezultatele acestora.

Într-o anumită măsură, intenţia mea este să interpretez istoria Americii ca nefiind, din multe puncte de vedere, deloc excepţională – ca pe istoria unui imperiu ca toate celelalte, şi nu (aşa cum încă le place multor americani s-o considere) drept ceva unic. Totuşi, vreau şi să prezint particularităţile imperialismului american, atât copleşitoarele sale puncte sale forte, cât şi debilitantele sale puncte slabe. Cartea plasează evenimente recente – în special atacurile teroriste din 11 septembrie şi invaziile din Afganistan şi Irak – în contextul lor istoric mai amplu, sugerând că ele reprezintă o ruptură cu trecutul într-o măsură mai mică decât se crede în mod obişnuit. Astfel, deşi lucrarea de faţă este şi una de economie politică contemporană, inspirată de timpul pe care l-am petrecut, în cea mai mare parte a anului trecut, în Statele Unite, ea este în primul rând o carte de istorie. De asemenea, inevitabil, este preocupată şi de viitor – sau, mai degrabă, de viitorurile posibile. Capitolele care urmează se întreabă cât de durabil se va dovedi a fi imperiul american.

Este imperiul american mai puternic decât oricare altul de până acum, dominând întreg globul pământesc precum se spune că se înălţa Colosul deasupra portului Rodos? Sau este acest gigant un Goliat, uriaş, dar vulnerabil şi la o singură piatră aruncată din praştia unui duşman minuscul şi greu de prins? S-ar putea ca Statele Unite să semene de fapt mai mult cu Samson, orb în Gaza, ferecat în lanţurile unor angajamente incompatibile în Orientul Mijlociu şi capabil până la urmă doar să distrugă la nimereală? Ca tuturor întrebărilor istorice, nici acestora nu li se poate da răspuns decât prin comparaţii şi scenarii alternative, punând imperiul Americii alături de cele anterioare şi luând în calcul alte trecuturi imaginabile, precum şi viitoruri posibile.

Negarea statutului de imperiu

Înainte, doar criticii politicii externe americane vorbeau despre „Imperiul American”. În timpul Războiului Rece, bineînţeles, şi Uniunea Sovietică, şi Republica Populară Chineză băteau întruna monedă pe vechea temă leninistă a imperialismului yankeu, la fel ca şi mulţi autori din Europa de Vest, Orientul Mijlociu şi Asia, nu toţi marxişti³. Însă afirmaţia lor că expansiunea în alte teritorii era inspirată de interese corporatiste sinistre nu era chiar aşa diferită de criticile americanilor înşişi privind expansiunea de la sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX, fie ele populiste, progresiste ori socialiste⁴. În anii 1960, din fuziunea acestor critici a rezultat o nouă şi influentă istoriografie a politicii externe americane numită de obicei revizionism⁵. Istorici precum Gabriel şi Joyce Kolko au susţinut că Războiul Rece nu a fost rezultatul agresivităţii ruşilor după 1945, ci a americanilor, idee devenită cu atât mai atrăgătoare pentru o întreagă generaţie de studenţi din cauza Războiului din Vietnam care se desfăşura la acea vreme – aparent, dovada orientării neocoloniale a politicii externe americane⁶. Reafirmarea puterii militare americane în timpul lui Ronald Reagan a stârnit noi avertizări împotriva „ispitei imperiale”⁷.

Această tradiţie a criticii radicale la adresa politicii externe americane nu dă semne că va dispărea. Tonul său distinct, neliniştit continuă să răzbată în scrierile unor autori precum Chalmers Johnson, William Blum şi Michael Hudson⁸, reluând acuzele unei generaţii anterioare de antiimperialişti (dintre ai cărei membri unii încă se fac auziţi şi astăzi)⁹. Şi totuşi, criticile la adresa imperiului american nu au fost niciodată apanajul exclusiv al stângii politice. În opinia lui Gore Vidal, tragedia Republicii romane se repetă sub formă de farsă, cu „statul securităţii naţionale” afectând neîncetat prerogativele elitei patriciene din care şi Vidal face parte¹⁰. În acelaşi timp, mult mai la dreapta, Pat Buchanan continuă să protesteze vehement în limbajul izolaţionist arhaic împotriva internaţionaliştilor de pe Coasta de Est hotărâţi să amestece Statele Unite – contrar voinţei exprese a părinţilor fondatori ai Statelor Unite – în certurile şi conflictele Lumii Vechi. După părerea lui Buchanan, America nu urmează exemplul Romei, ci pe cel al Marii Britanii, al cărei imperiu l-a respins cândva, dar pe care acum îl copiază¹¹. Alţi conservatori, mai tradiţionali – în special Clyde Prestowitz –, desconsideră şi „proiectul imperial al aşa-numiţilor neoconservatori”¹².

Totuşi, în ultimii trei-patru ani, tot mai mulţi comentatori au început să folosească sintagma „imperiu american” într-un sens mai puţin peiorativ, deşi încă ambivalent¹³, iar în unele cazuri cu un entuziasm autentic. În cadrul unei conferinţe care a avut loc la Atlanta în noiembrie 2000, Richard Haass, care a continuat să facă parte din administraţia Bush în calitate de director al unităţii de planificare politică din cadrul Departamentului de Stat, afirma că americanii trebuie să-şi „regândească rolul global de la unul de stat-naţiune tradiţional la unul de putere imperială”, cerând în mod deschis un imperiu american „neoficial”¹⁴. La vremea aceea, era un limbaj îndrăzneţ; este uşor să uităm că în timpul campaniei electorale prezidenţiale din 2000 George W. Bush a fost cel care a acuzat administraţia Clinton-Gore că a întreprins prea multe „desfăşurări de trupe şi misiuni militare neclare”¹⁵. Aşa cum declara Thomas Donnelly, directorul executiv adjunct al think tank-ului Project for the New American Century, pentru The Washington Post în august 2001: „Nu prea mulţi sunt dispuşi să vorbească deschis despre asta [imperiu]. Multor americani nu le pică bine. Aşa că folosesc enunţuri codate, de genul «America este unica superputere»”¹⁶.

Astfel de inhibiţii au părut să dispară după atacurile teroriste din 11 septembrie 2001. Într-un articol dur din The Weekly Standard, publicat la doar o lună după ce a fost distrus World Trade Center, Max Boot a adus explicit „Argumente în favoarea unui imperiu american”. „Afganistanul şi alte zone de conflict de astăzi”, declara Boot, „caută genul de administraţie străină luminată asigurată cândva de nişte englezi siguri pe ei, cu pantaloni bufanţi şi căşti coloniale”¹⁷. Anul următor, când şi-a publicat istoria „micilor războaie” ale Americii, titlul acesteia era inspirat de celebrul poem „Povara omului alb” de Rudyard Kipling, scris în 1899 ca un îndemn pentru Statele Unite să transforme insulele Filipine în colonie americană¹⁸. Şi jurnalistul Robert Kaplan a abordat tema imperiului în cartea sa Politici de război, afirmând că „vor creşte şansele ca viitorii istorici să privească retrospectiv Statele Unite din secolul XXI atât ca pe o republică, cât şi ca pe un imperiu”¹⁹. „Imperiul are şi o latură pozitivă”, spunea Kaplan în cadrul unui interviu. „Într-un anumit fel este cea mai benignă formă de ordine.”²⁰ Charles Krauthammer, alt editorialist conservator, a detectat schimbarea stării de spirit. „Oamenii”, declara el pentru The New York Times, „îşi asumă acum public cuvântul «imperiu»”²¹. „America a devenit un imperiu”, era de acord Dinesh D’Souza în The Christian Science Monitor, însă, din fericire, este „cea mai generoasă putere imperială care s-a pomenit vreodată”. Concluzia lui: „Mai vrem”²². Într-un articol publicat în Foreign Affairs în 2002, jurnalistul Sebastian Mallaby propunea „neoimperialismul” american drept cel mai bun remediu pentru „haosul” pe care îl generează „statele eşuate” la nivel mondial²³. O interpretare a recentei critici aduse de Michael Ignatieff eforturilor depuse de americani pentru „construcţia naţională” în Bosnia, Kosovo şi Afganistan este că acestea nu au fost suficient de imperialiste ca să fie eficiente²⁴.

Deşi Mallaby şi Ignatieff sunt poate cel mai bine caracterizaţi drept intervenţionişti liberali – susţinători ai „imperialismului drepturilor omului”, respins sarcastic de Eric Hobsbawm –, majoritatea noilor imperialişti sunt neoconservatori şi părerile lor s-au făcut cunoscute în timpul invadării Irakului din 2003 şi după aceea. „Astăzi există un singur imperiu”, scria James Kurth într-un număr special al revistei The National Interest, „imperiul global al Statelor Unite. Soldaţii americani… sunt adevăraţii moştenitori ai legendarilor funcţionari publici, nu doar ai dedicaţilor ofiţeri de armată ai Imperiului Britanic”²⁵. În aprilie 2003, redactorul-şef al revistei The Weekly Standard, William Kristol, declara la Fox News: „Trebuie să alegem să fim puternici. Iar dacă unii vor să spună că suntem o putere imperială, n-au decât”²⁶. În aceeaşi lună, The Wall Street Journal a sugerat că, de fapt, campania navală britanică împotriva negoţului cu sclavi de la mijlocul secolului al XIX-lea s-ar putea dovedi a fi un model pentru politica americană împotriva proliferării nucleare²⁷. Max Boot chiar afirma că Statele Unite ar trebui să înfiinţeze un Oficiu Colonial, pentru a-şi administra mai bine noile posesiuni din Orientul Mijlociu şi Asia²⁸.

În cadrul Pentagonului, persoana asociată cel mai frecvent cu „noul imperialism” este secretarul adjunct Paul Wolfowitz, care a devenit cunoscut, ca subsecretar de stat pentru Apărare în timpul mandatului deţinut de tatăl actualului preşedinte, pentru că a afirmat că obiectivul politicii americane ar trebui să fie să-i „convingă pe potenţialii concurenţi că nu trebuie să aspire la un rol mai important ori să urmărească o poziţie mai agresivă pentru a-şi apăra interesele legitime”²⁹. Această poziţie, atât de controversată în 1992, când a fost publicată, pare acum remarcabil de blândă. Peste nouă ani, Biroul Secretarului Apărării a organizat nişte cursuri de vară la Naval War College, Newport, pentru a „explora abordări strategice în vederea menţinerii [predominanţei Statelor Unite] pe termen lung (~50 de ani)”, care făceau explicit comparaţii între SUA şi Imperiul Roman, Imperiul Chinez, Imperiul Otoman şi Imperiul Britanic³⁰. În mod clar, astfel de paralele nu li se par bizare anumitor membri ai personalului militar american cu funcţii de conducere. În anul 2000, generalul Anthony Zinni, pe atunci şef al Comandamentului Central al Statelor Unite, îi spunea jurnalistei Dana Priest că el devenise „un proconsul modern, descendent al omului de stat – războinic care guverna regiunile periferice ale Imperiului Roman, aducând cu sine ordine şi idealuri dintr-o Romă legalistă”³¹. Este greu să bagi mâna în foc că era ironic.

Cert este că, oficial, Statele Unite rămân un imperiu în faza de negare³². Majoritatea politicienilor ar fi de acord cu distincţia operată de istoricul Charles Beard încă din 1939: „America nu va fi Roma sau Marea Britanie, ci va fi America”³³. Richard Nixon insista în memoriile sale că Statele Unite constituie „singura mare putere fără o istorie de pretenţii imperialiste asupra ţărilor învecinate”³⁴, opinie reluată de unii decidenţi politici de-a lungul întregului deceniu trecut. Cum spunea Samuel R. „Sandy” Berger, consilierul pentru securitate naţională al preşedintelui Clinton, „suntem prima putere globală din istorie care nu este o putere imperială”³⁵. Un an mai târziu, în timp ce se afla în campanie pentru a-i succeda lui Clinton, George W. Bush relua ideile lui Nixon şi Berger: „America nu a fost niciodată un imperiu. Suntem poate singura putere din istorie care a avut această şansă şi a refuzat-o – preferând măreţia în locul puterii şi dreptatea în locul gloriei”³⁶. A revenit la această temă de mai multe ori de când a ajuns la Casa Albă. Într-un discurs susţinut la American Enterprise Institute cu puţin timp înainte de invadarea Irakului, Bush declara: „SUA nu au nici o intenţie să hotărască forma exactă a noii guvernări a Irakului. Această alegere aparţine poporului irakian… Noi vom rămâne în Irak atât timp cât va fi nevoie şi nici o zi în plus. America şi-a mai luat acest tip de angajament şi l-a respectat în timpul păcii care a urmat unui război mondial. După ce i-am învins pe duşmani, nu am lăsat în urmă armate de ocupaţie, ci Constituţii şi parlamente”³⁷. El a reiterat această absenţă a intenţiilor imperiale într-un mesaj televizat adresat poporului irakian pe 10 aprilie, când a declarat: „Vă vom ajuta să construiţi un guvern paşnic şi reprezentativ care să apere drepturile tuturor cetăţenilor. Iar după aceea forţele noastre militare vor pleca. Irakul va merge înainte ca naţiune unită, independentă şi suverană”³⁸. Aflat pe 1 mai la bordul portavionului Abraham Lincoln, preşedintele a insistat asupra acestei idei: „Alte naţii, de-a lungul istoriei, au luptat în alte ţări şi au rămas acolo ca să le ocupe şi să le exploateze. După o bătălie, americanii nu vor decât să se întoarcă acasă”³⁹. Aceasta este şi abordarea secretarului Apărării Donald Rumsfeld, după cum arată clar mottoul introducerii de faţă. Ba chiar pare a fi unul dintre puţinele elemente asupra cărora sunt de acord toate personajele de marcă din administraţia Bush. În septembrie anul trecut, la George Washington University, secretarul de stat Colin Powell insista: „Statele Unite nu vor un imperiu teritorial. Noi nu am fost niciodată imperialişti. Noi nu vrem decât o lume în care libertatea, prosperitatea şi pacea să poată deveni moştenirea tuturor popoarelor, şi nu doar privilegiul exclusiv al câtorva”⁴⁰.

Puţini americani ar avea o opinie diferită. În mod revelator, patru din cinci americani chestionaţi în cadrul sondajului Pew Global Attitudes anul trecut au fost de acord că este „bine că idei şi obiceiuri americane se răspândesc în toată lumea”⁴¹. Însă, în cazul în care aceiaşi oameni ar fi întrebaţi dacă ei consideră că aceasta este o consecinţă a imperialismului american, nu ar mai fi nimeni de acord.

Freud definea negarea drept un mecanism psihologic primitiv de apărare împotriva traumelor. Poate că a fost aşadar inevitabil ca după atacurile din 11 septembrie americanii să nege caracterul imperial al ţării lor mai vehement ca oricând. Şi totuşi, pe măsură ce politica externă a Statelor Unite a trecut de la apărare la atac, s-ar părea că nevoia de negare s-a diminuat. Se poate astfel ca determinarea naturii exacte a acestui imperiu – de vreme ce este imperiu, deşi neoficial – să aibă valoare terapeutică.

Hegemonia şi imperiul

Iuliu Cezar şi-a spus imperator, dar niciodată rege. Urmaşul său adoptiv, August, a preferat princeps. Împăraţii se pot intitula cum poftesc, la fel şi imperiile. Regatul Angliei a fost proclamat imperiu – de Henric al VIII-lea – înainte de a deveni imperiu⁴². Statele Unite, în schimb, sunt de mult un imperiu, dar evită această denumire.

Desigur, dacă definim termenul „imperiu” în sens suficient de restrâns, Statele Unite pot fi excluse cu uşurinţă din această categorie. Iată un exemplu tipic: „Adevărata putere imperială… înseamnă control monopolist direct asupra organizării şi utilizării forţei armate. Înseamnă control direct asupra administrării justiţiei şi a definiţiei sale. Înseamnă control asupra a ceea ce se cumpără şi se vinde, a termenilor comerţului şi a permisiunii de tranzacţionare… Să nu mai vorbim de un imperiu american, căci aşa ceva nu există şi nici nu va exista”⁴³. Pentru o generaţie de autori „realişti”, nerăbdători să dovedească netemeinicia acuzaţiilor de imperialism formulate de sovietici la adresa americanilor, a devenit ceva obişnuit să afirme că Statele Unite cochetaseră doar pentru scurt timp cu acest gen de imperiu oficial, începând cu anexarea insulelor Filipine în 1898 şi terminând prin anii 1930⁴⁴. Ceea ce au făcut Statele Unite după încheierea celui de-al Doilea Război Mondial a fost totuşi fundamental diferit ca natură. Potrivit unei formulări recente, nu erau „un stat imperial cu intenţia de a crea prejudicii”, ci erau „mai preocupate de întărirea stabilităţii şi securităţii la nivel regional şi de protejarea comerţului internaţional decât de creşterea puterii lor în detrimentul altora”⁴⁵.

Dacă Statele Unite nu erau un imperiu, ce erau? Şi ce sunt acum, când imperiul pe care se străduiau în mod declarat să-l „ţină în frâu” nu mai există? „Unica superputere” – care există într-o lume „unipolară” – este un mod de a le descrie. Hyperpuissance este termenul (cu siguranţă ironic) inventat de fostul prim-ministru francez Hubert Védrine. Unii autori preferă sintagme mai slabe, precum „leadership” mondial⁴⁶, în timp ce Philip Bobbitt pur şi simplu consideră Statele Unite o formă de stat-naţiune care se bucură de foarte mult succes⁴⁷. O serie recentă de seminare de la Harvard Kennedy School au optat pentru inofensivul termen „primat”⁴⁸. Însă de departe cel mai popular termen în rândul autorilor din domeniul relaţiilor internaţionale rămâne „hegemon”⁴⁹.

Ce mai e şi chestia asta numită hegemonie? Este doar un eufemism pentru „imperiu” sau descrie rolul de primus inter pares, de lider al unei alianţe, şi nu de conducător al unor popoare supuse? Hegemonul exercită putere dincolo de graniţele sale pentru a-şi urmări propriile scopuri egoiste? Sau este implicat în mod altruist în furnizarea unor bunuri publice internaţionale?

Acest cuvânt a fost folosit iniţial pentru a descrie relaţia Atenei cu celelalte oraşe-state greceşti atunci când au format o ligă pentru a se apăra împotriva Imperiului Persan; Atena era în fruntea celorlalte, dar nu a domnit niciodată asupra lor⁵⁰. În cadrul aşa-numitei teorii a sistemului mondial, dimpotrivă, hegemonie înseamnă mai mult decât leadership, dar mai puţin decât imperiu făţiş⁵¹. În altă definiţie, şi mai restrânsă, principala funcţie a hegemonului în secolul XX era să susţină un sistem comercial şi financiar internaţional liberal⁵². În ceea ce s-a numit, oarecum neelegant, teoria stabilităţii hegemonice, întrebarea fundamentală din perioada postbelică a fost până unde şi până când aveau să mai susţină Statele Unite libertatea comerţului odată ce alte economii, care beneficiau tocmai de ordinea economică liberală devenită posibilă datorită hegemoniei americanilor, începeau să recupereze teren. Aveau americanii să se întoarcă la politici protecţioniste în efortul de a-şi perpetua hegemonia sau urmau să rămână fideli liberului schimb cu riscul de a intra într-un relativ declin? Aceasta s-a numit „dilema hegemonului” şi multor autori li s-a părut că este în esenţă aceeaşi dilemă cu care se confruntase Marea Britanie înainte de 1914⁵³.

Şi totuşi, dacă Imperiul Britanic a fost precursorul Americii ca hegemon global, oare nu s-ar putea ca şi Statele Unite să fie la fel de bine succesorul Marii Britanii ca imperiu anglofon? Majoritatea istoricilor ar fi de acord cel puţin că puterea economică americană după 1945 o depăşea pe cea a Marii Britanii după 1815, un moment de cotitură comparabil al puterii după înfrângerea finală a Franţei napoleoniene. În primul rând, creşterea extraordinară a productivităţii obţinută cam între 1890 şi 1950 a eclipsat orice realizase până atunci Marea Britanie, chiar şi în avântul iniţial al revoluţiei industriale. În al doilea rând, Statele Unite îşi foloseau puterea în mod intenţionat pentru a încuraja reduceri de tarif multilaterale şi echilibrate reciproc în temeiul Acordului General pentru Tarife şi Comerţ (ulterior Organizaţia Mondială a Comerţului). Astfel, reducerile de tarife realizate în timpul Rundei Kennedy (1967) şi în timpul unor „runde” de negocieri ulterioare s-au datorat în mare măsură unor presiuni exercitate de americani, precum „condiţionarea” de care era însoţită acordarea unor împrumuturi de către Fondul Monetar Internaţional, cu sediul la Washington. În schimb, răspândirea în secolul al XIX-lea a liberului schimb şi cea a liberei navigaţii – „bunurile publice” atribuite cel mai frecvent Imperiului Britanic – au fost în egală măsură şi fenomene spontane, nu doar consecinţe directe ale puterii britanice. În al treilea rând, guverne americane succesive ar fi profitat de rolul de monedă-cheie al dolarului înainte de destrămarea sistemului Bretton Woods şi după aceea. Guvernul american avea acces la o „mină de aur pe hârtie” şi a putut aşadar să încaseze un subsidiu de la străini sub formă de senioraj (vânzându-le străinilor dolari şi active în dolari care apoi îşi pierdeau din valoare)⁵⁴. Etalonul aur nu i-a oferit Marii Britanii astfel de avantaje, ci poate chiar unele dezavantaje. În sfârşit, Pax Britannica a depins în principal de Flota Militară Regală şi nu a fost atât de „penetrantă” ca „dominaţia totală” vizată astăzi de militarii americani. Timp de un secol, cu unica excepţie a Războiului Crimeii, Marea Britanie s-a simţit incapabilă să întreprindă intervenţii militare în Europa, teatrul cel mai important pentru supravieţuirea sa, iar în 1914 şi 1939, când a fost forţată să facă asta, a depus mari eforturi ca să iasă victorioasă⁵⁵. Ajungem la concluzia oarecum paradoxală că este posibil ca un hegemon să fie mai puternic decât un imperiu.

Distincţia dintre hegemonie şi imperiu ar fi legitimă dacă termenul „imperiu” ar însemna pur şi simplu, aşa cum par să presupună mulţi comentatori americani, guvernarea directă a unor teritorii străine fără nici o reprezentare politică a locuitorilor acestora. Însă cei care studiază istoria imperiilor posedă un cadru conceptual mai sofisticat. La vremea aceea, unii administratori britanici ai coloniilor, precum Frederick Lugard, înţelegeau clar deosebirea dintre guvernarea „directă” şi cea „indirectă”; părţi mari ale Imperiului Britanic din Asia şi Africa erau guvernate indirect – adică prin intermediul unor potentaţi locali, şi nu de guvernatori britanici. O altă deosebire a fost făcută de John Gallagher şi Ronald Robinson în influentul lor articol din 1953 despre „imperialismul liberului schimb”. Acesta rezuma modul în care, în epoca victoriană, a fost folosită puterea navală pentru a deschide pieţele unor ţări din afara sferei coloniale⁵⁶. La fel de lămuritoare este şi distincţia, acum general acceptată, dintre „imperiul neoficial” şi cel „oficial”. Britanicii nu au guvernat oficial Argentina, de exemplu, însă băncile comerciale din City-ul londonez exercitau o influenţă atât de puternică asupra politicii sale fiscale şi monetare, încât independenţa Argentinei era afectată considerabil⁵⁷. Cum spunea unul dintre puţinii istorici moderni care au încercat să realizeze un studiu cu adevărat comparativ pe acest subiect, un imperiu este „în primul rând o putere foarte mare ce îşi lasă amprenta asupra relaţiilor internaţionale ale unei epoci… o organizare politică stăpânind teritorii întinse şi numeroase popoare, deoarece gestionarea spaţiului şi a multietnicităţii este una dintre marile dileme perene ale imperiului… Un imperiu este prin definiţie… nu o organizare politică condusă cu consimţământul explicit al popoarelor sale. [Dar] printr-un proces de asimilare a popoarelor, de democratizare a instituţiilor, imperiile se pot transforma în federaţii multinaţionale sau chiar în state-naţiuni”⁵⁸. Putem fi şi mai precişi. În tabelul 1 de mai jos am încercat să schiţez o tipologie simplă menită să surprindă diversitatea de forme care pot fi încadrate în categoria „imperii”. Reţineţi că tabelul ar trebui interpretat mai degrabă ca o listă decât ca o grilă. De exemplu, un imperiu ar putea fi o oligarhie în metropolă, urmărind să obţină materii prime din alte ţări, intensificând astfel comerţul internaţional, utilizând în principal metode militare, impunând o economie de piaţă, în interesul elitei sale conducătoare, cu un caracter social ierarhic. Un alt imperiu ar putea fi o democraţie în metropolă, interesată în primul rând de securitate, asigurând pacea ca bun public, conducând în special prin intermediul unor firme şi ONG-uri, promovând o economie mixtă, în interesul tuturor locuitorilor, cu un caracter social asimilator.

Tabelul 1

Sistemul din metropolă

Obiectivele egoiste

Bunurile publice

Metodele de conducere

Sistemul economic

Cui bono?

Caracterul social

Tiranie

Aristocraţie

Oligarhie

Democraţie

Securitate

Comunicaţii

Teritorii

Materii prime

Bogăţii

Mână de lucru/Efective militare

Rente

Impozitare

Pace

Comerţ

Investiţii

Lege

Guvernanţă

Educaţie

Convertire

Sănătate

Armată

Birocraţie

Colonizare

ONG-uri

Firme

Delegare către elite locale

Plantaţie

Feudal

Mercantilist

De piaţă

Mixt

Planificat

Elitei conducătoare

Populaţiei din metropolă

Coloniştilor

Elitelor locale

Tuturor locuitorilor

De genocid

Ierarhic

De convertire

Asimilator

Prima coloană ne aminteşte că puterea imperială poate fi obţinută de mai multe tipuri de sisteme politice. Obiectivele egoiste ale expansiunii imperiale (coloana a doua) variază de la nevoia fundamentală de a garanta securitatea metropolei impunând ordinea unor inamici la frontierele sale (iniţiale) până la încasarea unor rente şi impozite de la popoarele supuse, ca să nu mai vorbim de poate cele mai evidente câştiguri reprezentate de noi teritorii pentru colonizare, materii prime, bogăţii şi mână de lucru/efective militare, trebuind subliniat faptul că toate acestea ar trebui să fie disponibile la preţuri mai mici decât ar costa prin liberul schimb cu nişte popoare independente pentru ca toate costurile cuceririi şi colonizării să fie justificate⁵⁹. În acelaşi timp, un imperiu poate furniza „bunuri publice” – adică beneficii intenţionate sau neintenţionate ale stăpânirii imperiale care ajung nu la conducători, ci la cei conduşi şi chiar la terţe părţi: mai puţine conflicte, sporirea schimburilor comerciale sau a investiţiilor, o justiţie sau o guvernanţă mai bună, îmbunătăţirea educaţiei (care poate sau nu să fie asociată cu convertirea religioasă, ceva ce astăzi nu am considera bun public) sau condiţii materiale mai bune. A patra coloană ne spune că stăpânirea imperială poate fi implementată de mai multe tipuri de funcţionari: soldaţii, funcţionarii publici, coloniştii, asociaţiile de voluntariat, firmele şi elitele locale – toate aceste categorii pot impune în diferite moduri voinţa centrului asupra periferiei. Există aproape tot atâtea varietăţi de sisteme economice imperiale, de la sclavie la laissez-faire, de la o formă de servitute (feudalism) la alta (economia planificată). Nu este deloc de la sine înţeles nici că beneficiile imperiului ar trebui să ajungă pur şi simplu la societatea din metropolă. Se poate ca doar elita acestei societăţi să culeagă roadele imperiului (cum susţineau Lance E. Davis şi R.A. Huttenback cu referire la Imperiul Britanic⁶⁰); aceste roade pot fi culese de coloniştii proveniţi din categoriile cu venituri mai mici din metropolă; sau, în anumite cazuri, de popoarele supuse ori de elitele din cadrul societăţilor supuse. În fine, caracterul social al unui imperiu – mai exact, atitudinile conducătorilor faţă de cei conduşi – poate varia. La o extremă se află imperiul Germaniei naţional-socialiste care a comis genociduri, hotărât să anihileze anumite grupuri etnice şi să umilească în mod deliberat altele. La cealaltă extremă se găseşte modelul roman de imperiu, în care cetăţenia se putea obţine în anumite condiţii indiferent de etnicitate (model cu aplicabilitate evidentă la cazul Statelor Unite). La mijloc se află modelul victorian de ierarhie rasială şi socială complexă, în care inegalităţile create de bogăţie şi statut erau reduse de un principiu general (deşi, cu siguranţă, nu necondiţionat) al egalităţii în faţa legii. Combinaţia exactă a tuturor acestor variabile determină, printre altele, întinderea geografică – şi, desigur, durata – unui imperiu.

Adoptând o definiţie mai largă şi mai sofisticată a imperiului, pare posibil să renunţăm cu totul la termenul „hegemonie”. Renunţând la el, se poate afirma cât de cât plauzibil că imperiul american a preferat până acum, cu câteva excepţii, guvernarea indirectă în loc de cea directă şi imperiul neoficial în locul celui oficial. Ba chiar hegemonia sa din epoca Războiului Rece ar putea fi înţeleasă mai bine ca „imperiu pe bază de invitaţie”⁶¹. Întrebarea este dacă recentele invazii vădit neinvitate din Afganistan şi Irak prevestesc o tranziţie către structuri imperiale mai directe şi mai oficiale. Adaptând terminologia din tabelul 1, imperiul american poate aşadar să fie descris pe scurt după cum urmează. Este de la sine înţeles că e o democraţie liberală şi o economie de piaţă, deşi organizarea sa politică are unele trăsături neliberale⁶² şi economia sa prezintă un nivel surprinzător de ridicat de intervenţie din partea statului („mixtă” ar putea fi un termen mai exact decât „de piaţă”). Este preocupat în primul rând de propria securitate şi de menţinerea comunicaţiilor internaţionale, iar în al doilea rând de asigurarea accesului la materii prime (în special – deşi nu exclusiv – la petrol). Se ocupă şi cu furnizarea unui număr limitat de bunuri publice: pace, intervenind împotriva unor regimuri belicoase şi în unele războaie civile; libertatea mărilor şi a spaţiilor aeriene pentru comerţ; şi o formă aparte de „convertire”, numită de obicei americanizare, efectuată nu de misionari creştini, ca pe vremuri, ci de exportatorii de divertisment şi bunuri de consum americane. Metodele sale de guvernare oficială au în principal un caracter militar; metodele de guvernare neoficială se bazează foarte mult pe organizaţii şi corporaţii nonguvernamentale şi, în unele cazuri, pe elitele locale.

Cine are de câştigat de pe urma acestui imperiu? Unii ar spune, ca economistul Paul Krugman, că doar elitele sale bogate – mai exact, acea parte a elitelor sale bogate asociată cu Partidul Republican şi cu industria petrolieră⁶³. Abordarea tradiţională a stângii este că Statele Unite îşi folosesc puterea pentru a-i sărăci pe oamenii din ţările în curs de dezvoltare. Alţii ar susţine că multe milioane de oameni din întreaga lume au beneficiat într-un fel sau altul de existenţa imperiului Americii – nu în ultimul rând vest-europenii, japonezii şi sud-coreenii, care au prosperat în timpul Războiului Rece sub protecţia „umbrelei” nucleare americane – şi că perdanţii economici ai epocii de după Războiul Rece, în special din Africa subsahariană, nu sunt victimele puterii americane, ci ale absenţei sale. Căci imperiul american are o întindere limitată. În mod evident îi lipseşte pofta nestăvilită de expansiune teritorială ce caracteriza imperiile de la ţărmul vest-european. El preferă ideea că străinii se vor americaniza fără să fie nevoie de o guvernare oficială. Chiar şi atunci când cucereşte, se opune anexărilor – unul dintre motivele pentru care durata acţiunilor sale de tip imperial din afara graniţelor au tins să fie şi, după toate probabilităţile, vor continua să fie relativ scurte. Ba chiar o particularitate a imperialismului american – poate principalul său punct slab – este orizontul său temporal excesiv de scurt.

Imperiile anglofone

Acestea fiind spuse, în istorie nu au existat mai mult de 70 de imperii. Dacă e să credem ce scrie în The Times Atlas of World History, cel american este, în ordine cronologică, al 68-lea. (China comunistă este al 69-lea; unii ar spune că Uniunea Europeană este al 70-lea.) Cât de mult se deosebeşte imperiul american de altele anterioare? La fel ca imperiul Egiptului Antic, construieşte edificii impunătoare în inima ţării, deşi acestea îi adăpostesc mai degrabă pe cei vii decât pe morţi. La fel ca Liga de la Delos, a dovedit că se pricepe să conducă alianţe împotriva unei puteri rivale. La fel ca imperiul lui Alexandru, are o întindere geografică uluitoare. La fel ca Imperiul Chinez care a apărut în epoca Qin şi a cunoscut apogeul în timpul dinastiei Ming, a unit teritoriile şi populaţiile de pe o arie întinsă, transformându-le într-un adevărat stat-naţiune. La fel ca Imperiul Roman, are un sistem de cetăţenie care este remarcabil de deschis: li s-au acordat simultan decoraţii Purple Heart şi cetăţenia americană anumitor soldaţi care au luptat în Irak anul trecut, aşa cum serviciul militar în cadrul legiunilor era cândva o cale de a deveni civis romanus. Ba chiar, cu arhitectura clasică a capitalei şi structura republicană a Constituţiei lor, Statele Unite seamănă cu o „nouă Romă” poate mai mult decât orice alt imperiu anterior – deşi o Romă în care Senatul a reuşit până acum să-i stăpânească pe cei care aspirau să devină împăraţi. Şi în relaţiile lor cu Europa de Vest, Statele Unite pot părea uneori o a doua Romă, deşi parcă este prematur să aclamăm Bruxellesul ca pe noul Bizanţ⁶⁴.

Paralela cu Imperiul Roman riscă să devină un soi de clişeu⁶⁵. Şi totuşi, în capacitatea lor de a-şi disemina limba şi cultura – deopotrivă monoteistă şi matematică –, Statele Unite au trăsături comune şi cu Califatul Abbasid clădit de moştenitorii lui Mahomed. Deşi sunt adesea descrise drept moştenitorul – precum şi produsul rebel – al imperiilor vest-europene care au apărut în secolul al XVI-lea şi s-au perpetuat până în secolul XX, în realitate Statele Unite au cel puţin la fel de multe în comun şi cu marile imperii terestre ale Europei Centrale şi de Est. În secolul al XIX-lea, înaintarea spre vest a coloniştilor americani, traversând preriile, a avut un echivalent în înaintarea spre est a coloniştilor ruşi care au traversat stepa. În practică, structurile sale politice amintesc uneori mai mult de Viena sau Berlin decât de Haga, capitala ultimei mari republici imperiale, sau de Londra, centrul primului imperiu anglofon. Celor care ar insista totuşi asupra „excepţionalismului” american, cel care studiază istoria imperiilor le poate da un singur răspuns: la fel de excepţional ca toate celelalte 69 de imperii.

Să analizăm mai exact asemănările şi deosebirile dintre acest imperiu american şi Imperiul Britanic, împotriva căruia s-au definit pentru prima dată Statele Unite, dar cu care seamănă tot mai mult, aşa cum fiii rebeli ajung să semene cu taţii pe care cândva îi dispreţuiau. Relaţia dintre cele două imperii anglofone este unul dintre laitmotivele cărţii de faţă pentru simplul motiv că nici un alt imperiu din istorie nu a ajuns atât de aproape de realizarea lucrurilor pe care doresc Statele Unite să le înfăptuiască astăzi. Epoca britanică a „imperiului liberal” – de prin anii 1850 până în anii 1930 – se remarcă drept o perioadă în care principala putere imperială a reuşit să susţină globalizarea economică exportându-şi nu doar mărfurile, oamenii şi capitalul, ci şi instituţiile sociale şi politice. Aceste două imperii anglofone au multe în comun. Dar sunt şi profund diferite.

Aşa cum am văzut, mulţi istorici consideră că Statele Unite constituie un „hegemon” mai eficient decât Marea Britanie. Şi totuşi, din punct de vedere strict teritorial, acest din urmă imperiu a fost cu mult mai impresionant. Între cele două războaie mondiale, când a atins întinderea teritorială maximă, Imperiul Britanic acoperea peste 33 de milioane de kilometri pătraţi, aproximativ 23% din suprafaţa de uscat a globului. Regatul Unit reprezenta numai o mică parte din acesta: doar 0,2%. Astăzi, dimpotrivă, Statele Unite reprezintă cam 6,5% din suprafaţa globului, pe când cele 14 teritorii dependente oficiale⁶⁶ – majoritatea, insule din Pacific dobândite înainte de al Doilea Război Mondial – totalizează doar 10 722,5 kilometri pătraţi de teritoriu. Chiar dacă Statele Unite nu ar fi renunţat la ţările pe care le-au ocupat la un moment dat în Caraibe şi în America, între Războiul Hispano-American şi al Doilea Război Mondial, imperiul american de astăzi tot nu ar totaliza decât o jumătate de procent din suprafaţa de uscat a globului. În termeni demografici, imperiul american oficial este şi mai mic. Astăzi, Statele Unite şi teritoriile lor dependente reprezintă împreună doar 5% din populaţia lumii, pe când britanicii stăpâneau între o cincime şi un sfert din omenire în zilele de glorie ale imperiului lor.

În schimb, Statele Unite posedă numeroase bucăţele de teritoriu din cadrul unor state teoretic suverane care servesc drept baze militare americane. Înainte de desfăşurarea trupelor pentru invazia din Irak, armata americană avea în jur de 752 de instalaţii militare în peste 130 de ţări⁶⁷. Un număr semnificativ de trupe americane au fost trimise în 65 dintre acestea⁶⁸. Amplasările lor nuanţează puternic afirmaţia făcută de preşedintele Bush în discursul lui din 26 februarie 2003 cum că, „după ce i-am învins pe duşmani [în 1945], nu am lăsat în urmă armate de ocupaţie”⁶⁹. În primul an al mandatului său ca preşedinte, în Germania au fost dislocaţi aproximativ 70 000 de militari, iar în Japonia 40 000. În aceste ţări s-au aflat necontenit trupe americane din 1945 încoace. Aproape la fel de mulţi soldaţi (36 500) erau în Coreea de Sud, unde prezenţa americană este neîntreruptă din 1950. Mai mult, noi războaie au însemnat noi baze, precum Camp Bondsteel din Kosovo, obţinută în timpul războiului din 1999 împotriva Iugoslaviei, sau baza aeriană Bişkek din Kîrgîzstan, o „proprietate” câştigată în timpul războiului contra regimului taliban din Afganistan. În momentul în care scriu, cam 10 000 de militari americani sunt încă staţionaţi în Afganistan şi pare sigur că o forţă armată substanţială, de 100 000 de soldaţi, va trebui să rămână în Irak cel puţin în următorii câţiva ani⁷⁰.

Nu ar trebui uitat nici ce tehnologie militară formidabilă poate fi dezlănţuită din aceste baze. Anumitor comentatori le place să sublinieze că „bugetul Pentagonului este egal cu bugetele militare ale următoarelor 12 sau 15 naţiuni la un loc” şi că „SUA acoperă 40-45% din totalul cheltuielilor pentru apărare ale celor 189 de state ale lumii”⁷¹. Astfel de măsuri fiscale, oricât ar părea de impresionante, nu sugerează pe deplin avansul de care se bucură în acest moment forţele armate americane. Pe uscat, Statele Unite deţin 9 000 de tancuri M1 Abrams. Restul lumii nu are nimic care să poată concura cu asta. Pe mare, Statele Unite posedă nouă grupuri tactice de luptă aeronavale „de ultimă generaţie”. Restul lumii nu are nici unul. Iar în aer Statele Unite deţin trei tipuri de avioane care nu pot fi detectate de radar. Restul lumii nu are nici unul. Statele Unite sunt cu mult înaintea tuturor şi în ceea ce priveşte producerea rachetelor „inteligente” şi a „dronelor” teleghidate de mare altitudine⁷². Imperiul Britanic nu s-a bucurat niciodată de acest gen de avans militar faţă de rivali. Într-adevăr, a fost o vreme când lanţul său de baze navale şi garnizoane semăna oarecum cu cel al Americii de astăzi⁷³. Şi numărul trupelor staţionate în străinătate era cam acelaşi⁷⁴. Şi britanicii se bucurau de superioritatea lor tehnologică, indiferent dacă aceasta a luat forma mitralierei Maxim sau a cuirasatului Dreadnought. Însă imperiul lor nu a dominat niciodată întregul spectru al capacităţilor militare aşa cum fac Statele Unite astăzi. Deşi Marina Militară Regală stăpânea mările, francezii şi mai apoi germanii – ca să nu mai vorbim de americani – au reuşit să construiască flote ce reprezentau ameninţări credibile la adresa acestei dominaţii maritime, în timp ce armata britanică era în general cu mult mai mică şi mai dispersată decât armatele imperiilor continentale.

Dacă puterea militară este condiţia sine qua non pentru un imperiu, atunci e greu de imaginat cum ar putea cineva să nege că Statele Unite au astăzi caracter de imperiu. Hărţile convenţionale reprezentând operaţiunile militare ale Statelor Unite minimalizează raza de acţiune a armatei americane⁷⁵. O hartă a lumii aparţinând Departamentului Apărării, care arată zonele de responsabilitate ale celor cinci comandamente regionale principale, sugerează că sfera de influenţă militară a Americii este acum la propriu globală⁷⁶. Comandanţii teatrelor de operaţii regionale – „proconsulii” acestui imperium – sunt responsabili de teritorii mai vaste decât orice ar fi putut visa predecesorii lor romani. USEUCOM se întinde de la ţărmul cel mai vestic al Groenlandei până la Strâmtoarea Bering, de la Oceanul Arctic până la Capul Bunei Speranţe, din Islanda până în Israel⁷⁷.

Este, desigur, un adevăr recunoscut de toată lumea că marile angajamente militare în alte ţări nu pot fi menţinute fără resurse economice şi mai mari. Este America îndeajuns de bogată pentru a juca rolul lui Atlas, purtând povara întregii lumi pe umerii săi? Această întrebare a fost pusă atât de des în anii 1970-1980, încât a devenit posibil să se vorbească despre „declinism” ca şcoală de gândire. Potrivit lui Paul Kennedy, „supraextinderea” militară şi fiscală condamnă Statele Unite – ca şi pe toate „marile puteri”⁷⁸ de dinaintea lor – la pierderea poziţiei de dominanţă economică⁷⁹. Pentru scurt timp după căderea Zidului Berlinului ne-am putut bucura că Uniunea Sovietică a fost prima care căzut victimă supraextinderii⁸⁰. Problemele economice ale Japoniei, cândva considerată un viitor rival geopolitic, au amplificat sentimentul de regenerare naţională. Deşi America a savurat o perioadă de „relativă ascensiune” fără precedent după anii 1920, când un dividend anterior al păcii alimentase o bulă anterioară a pieţei de valori, însuşi declinismul a intrat în declin. Totuşi, pe la sfârşitul anilor 1990, comentatorii găsiseră noi rivali din cauza cărora să-şi facă griji. Unora le era frică de Uniunea Europeană⁸¹. Alţii priveau cu teamă spre China⁸². Şi Samuel Huntington considera „unipolaritatea” doar un fenomen trecător: pe măsură ce Europa se unea şi China se îmbogăţea, şi lumea avea să se întoarcă la o „multipolaritate” nemaivăzută de dinaintea celui de-al Doilea Război Mondial⁸³. În opinia lui Emmanuel Todd, temerile francezilor legate de „hiperputerea” americană ignorau realitatea unui declin şi a unei decăderi iminente⁸⁴.

Dacă ritmul recent de creştere a populaţiei şi a producţiei s-ar menţine încă 20 de ani, China ar putea deveni cea mai importantă economie a lumii încă din 2018, luând locul Americii⁸⁵. Şi totuşi, este foarte puţin probabil ca ratele de creştere din aceste ţări să se menţină în următoarele două decenii la fel ca în cele două anterioare. Tot ce putem spune cu certitudine este că în 2002 produsul intern brut al Americii, calculat în dolari internaţionali şi ajustat pe baza parităţii puterii de cumpărare, a fost aproape dublu faţă de cel al Chinei şi a reprezentat puţin peste o cincime (21,4%) din producţia mondială – mai mult decât cele ale Japoniei, Germaniei şi Marii Britanii puse la un loc. Asta înseamnă mai mult decât dublul celei mai ridicate cote din producţia globală realizate vreodată de Marea Britanie⁸⁶. Ba chiar, calculată în dolari americani la valoarea curentă, cota Americii din producţia brută la nivel mondial se apropia mai mult de o treime (32,3%), dublu faţă de economiile Chinei şi Japoniei la un loc⁸⁷. Atât din punctul de vedere al producţiei, cât şi din cel al consumului, Statele Unite sunt deja un imperiu cu mult mai bogat decât a fost vreodată Marea Britanie⁸⁸.

Acestea nu sunt singurele criterii de măsurare a dominanţei economice a Americii. În perioada de glorie a imperiului Marii Britanii, doar câteva corporaţii puteau fi cu adevărat numite „multinaţionale”, în sensul că îşi aveau o parte substanţială din active şi din forţa de muncă pe pieţe externe. Astăzi economia mondială este dominată de asemenea firme, dintre care un mare număr – de la Exxon Mobil la General Motors, de la McDonald’s la Coca-Cola, de la Microsoft la Time Warner – sunt de origine americană şi continuă să-şi aibă sediul principal în Statele Unite. Istoria recentă a companiei McDonald’s oferă un exemplu clar al modului în care unele corporaţii americane s-au extins peste hotare în căutare de noi pieţe, cam cum s-ar fi aşteptat cineva familiarizat cu vechea teorie Hobson-Lenin a imperialismului. În 1967, McDonald’s şi-a deschis primele restaurante în Canada şi Puerto Rico. 20 de ani mai târziu avea aproape 10 000 de restaurante în 47 de ţări şi teritorii, iar în 1997 nu mai puţin de 23 000 de restaurante în peste 100 de ţări. În 1999, pentru prima dată, vânzările externe ale companiei le-au depăşit pe cele din America. Astăzi există mai mult de 30 000 de restaurante McDonald’s în peste 120 de ţări; mai puţin de jumătate, 12 800, sunt în Statele Unite⁸⁹. La fel ca Donald Rumsfeld, şi Ronald McDonald are nevoie de harta lumii, iar aceasta prezintă o geografie alternativă izbitoare a imperiului american. Cum spunea directorul general administrativ al companiei, „există 6,5 miliarde de oameni pe Pământ şi doar 270 de milioane trăiesc în SUA… Cine altcineva de pe glob este în poziţia de a profita de această ocazie?”⁹⁰. Coca-colonizarea este un clişeu al „mişcării” antiglobalizare, dar are un sâmbure de adevăr dacă te gândeşti la raza geografică a vânzărilor acestei companii de băuturi răcoritoare: 30% în America de Nord, 24% în America Latină, 22% în Europa şi Orientul Mijlociu, 18% în Asia şi 6% în Africa. În mod semnificativ, piaţa companiei Coca-Cola care cunoaşte cea mai rapidă creştere este Republica Populară Chineză⁹¹.

Creşterea relativ rapidă a economiei americane în anii 1980-1990 – într-o vreme când economia principalului său rival din perioada Războiului Rece făcea implozie – explică felul cum au reuşit Statele Unite să realizeze o revoluţie unică în domeniul militar reducând în acelaşi timp substanţial cota de cheltuieli pentru apărare ca procent din produsul intern brut. Cartea Verde a Departamentului Apărării publicată în martie 2003 estima că totalul cheltuielilor pentru apărarea naţională va rămâne la 3,5% din PIB cel puţin încă trei ani⁹². Acest procentaj ar trebui comparat cu media de 7% din timpul Războiului Rece. Dată fiind „formula” lui Paul Kennedy conform căreia, „dacă o anumită naţiune alocă pe termen lung peste 10%… din PNB pentru armament, atunci probabil că acest fapt îi va limita rata de creştere”, nu prea pare să existe pericolul unei supraextinderi iminente a imperiului⁹³. Pe scurt, din punctul de vedere al resurselor economice, precum şi al capacităţii militare, Statele Unite nu doar seamănă cu ultimul mare imperiu anglofon, ci în unele sensuri îl şi întrec.

Note

Introducere

1. Secretarul de stat Donald Rumsfeld, interviu acordat televiziunii Al Jazeera, 27 februarie 2003, comunicat de presă, Departamentul Apărării.

2. Bowden, Black Hawk Down, p. 228.

3. Pentru o diatribă arhetipală din partea stângii franceze, vezi Julien, America’s Empire.

4. Vezi, de exemplu, Nearing, American Empire; Freeman şi Nearing, Dollar Diplomacy.

5. Pentru unul dintre primele exemple, vezi Williams, Tragedy of American Diplomacy. Vezi şi Lerner, America as a Civilization şi volumul ulterior al lui Williams Empire as a Way of Life.

6. Kolko şi Kolko, Limits of Power. Vezi şi Kolko, Politics of War; Kolko, Roots of American Foreign Policy; Kolko, Vietnam. Pentru o bună ilustrare a modului în care Vietnamul a încurajat discuţiile despre imperiul american, vezi Buchanan, „Geography of Empire”. Vezi şi Magdoff, Age of Imperialism; McMahon, Limits of Empire; Swomley, American Empire. Mai exista şi câte un autor de opinie contrară care lua apărarea imperialismului american în anii 1960: vezi Liska, Imperial America; Steel, Pax Americana. Unul chiar era francez: Aron, Imperial Republic.

7. Tucker şi Hendrickson, Imperial Temptation, pp. 53, 211.

8. Johnson, Blowback; Blum, Rogue State; Hudson, Super Imperialism. Vezi şi Smith, American Empire.

9. Vezi, de exemplu, Eric Hobsbawm, „America’s Imperial Delusion”, Guardian, 14 iunie 2003. Comentarii previzibile au făcut şi Edward Said şi Noam Chomsky.

10. Vidal, Decline and Fall of the American Empire.

11. Patrick Buchanan, Republic, p. 6. Vezi şi idem, „What Price the American Empire?”, American Cause, 29 mai 2002.

12. Prestowitz, Rogue Nation.

13. Vezi, de exemplu, Bacevich, American Empire, p. 243: „Deşi SUA nu au creat un imperiu în nici un sens formal… în mod clar s-au procopsit cu o problemă imperială… Ne place sau nu, America de astăzi este Roma, angajată ireversibil să menţină şi, în cazurile în care acest lucru e fezabil, să extindă un imperiu care se deosebeşte de orice alt imperiu din istorie. Acesta nu este deloc un motiv de bucurie; însă nici nu foloseşte nimănui să se conteste faptele”. Vezi şi Rosen, „Empire”, p. 61: „Dacă logica unui imperiu american este neatrăgătoare, nu e deloc clar că alternativele ar fi mult mai atrăgătoare”. Pentru o contribuţie la dezbatere superb nuanţată şi subtilă, vezi Maier, „American Empire?”.

14. Apud Bacevich, American Empire, p. 219.

15. Ibid., p. 203.

16. Thomas E. Ricks, „Empire or Not? A Quiet Debate over US Role”, Washington Post, 21 august 2001.

17. Max Boot, „The Case for an American Empire”, Weekly Standard, 15 octombrie 2001.

18. Boot, Savage Wars, p. xx: „Spre deosebire de Marea Britanie în secolul al XIX-lea, America din secolul XXI nu conduce un imperiu oficial. «Imperiul» său nu constă în posesiuni teritoriale îndepărtate, ci într-o familie de naţiuni democratice, capitaliste care caută stăruitor să se adăpostească sub umbrela Statelor Unite”. Totuşi, Boot adaugă ulterior că „SUA au mai multă putere decât a avut Marea Britanie în epoca de glorie a imperiului său, mai multă putere decât orice alt stat din epoca modernă”, p. 349. Pentru receptarea clar contradictorie a poemului lui Kipling, vezi Gilmour, Long Recessional, pp. 124-129.

19. Kaplan, Warrior Politics [ed.rom. p. 141].

20. Emily Eakin, „It Takes an Empire”, New York Times, 2 aprilie 2002.

21. Ibid.

22. Dinesh D’Souza, „In Praise of an American Empire”, Christian Science Monitor, 26 aprilie 2002.

23. Mallaby, „Reluctant Imperialist”, p. 6. Cf. Pfaff, „New Colonialism”. Pentru argumente similare în favoarea unui neocolonialism european, vezi Cooper, „Postmodern State”.

24. Ignatieff, Empire Lite, pp. 3, 22, 90, 115, 126. Vezi totuşi „Why Are We in Iraq? (And Liberia? And Afghanistan?)”, New York Times Magazine, 6 septembrie 2003.

25. Kurth, „Migration”, p. 5.

26. James Atlas, „A Classicist’s Legacy: New Empire Builders”, New York Times, 4 mai 2003, secţiunea 4, p. 4.

27. „Interdicting North Korea”, Wall Street Journal, 28 aprilie 2003, p. A12.

28. Max Boot, „Washington Needs a Colonial Office”, Financial Times, 3 iulie 2003.

29. Apud Bacevich, American Empire, p. 44.

30. „Strategies for Maintaining US Predominance”, Office of Net Assessment, Office of the Secretary of Defense, cursuri de vară, 1 august 2001, în special p. 22.

31. Priest, Mission, p. 70.

32. Ferguson, Empire, p. 370 [ed.rom. p. 317]. Pentru o discuţie sugestivă, vezi Williams, Empire as a Way of Life, p. ix.

33. Apud Bacevich, American Empire, p. 242.

34. Apud Mead, Special Providence, p. 6.

35. Discurs în cadrul Consiliului pentru Relaţii Externe, 1999, Washington Post, 21 august 2001.

36. Apud Bacevich, American Empire, p. 201.

37. „Transcript of President Bush’s Speech”, New York Times, 26 februarie 2003.

38. Transcriere de la Office of International Information Programs, US Department of State, http://usinfo.state.gov.

39. „Transcript of President Bush’s Remarks on the End of Major Combat in Iraq”, New York Times, p. A16.

40. Colin L. Powell, „Remarks at The Elliott School of International Affairs, George Washington University”, http://www.state.gov/secretary/rm/2003/23823.htm.

41. Minxin Pei, „The Paradoxes of American Nationalism”, Foreign Policy, mai-iunie 2003, p. 32.

42. Totuşi, vezi Davies, First English Empire.

43. Zelikow, „Transformation”, p. 18.

44. Schwab, „Global Role”. „Imperiul american”, potrivit lui Michael Mandelbaum, „a fost abandonat în secolul XX”: Mandelbaum, Ideas, p. 87.

45. Kupchan, End of the American Era, p. 228.

46. Mandelbaum, Ideas, p. 88.

47. Bobbitt, Shield of Achilles. Bobbitt consideră că imperialismul este de domeniul trecutului, ceva care a fost una dintre „inovaţiile istorice, strategice şi constituţionale” ale „statului-naţiune” în cele două secole dintre 1713 şi 1914.

48. Îi sunt extrem de recunoscător lui Graham Allison pentru că m-a invitat să inaugurez această serie. Cartea de faţă datorează mult criticilor riguroase şi constructive ale participanţilor la seminar.

49. Vezi, de exemplu, Kagan, Of Paradise and Power, p. 88; Kupchan, End of the American Era, p. 266.

50. Johannson, „National Size”, p. 352n.

51. O putere hegemonică era „un stat… capabil să impună propriul set de norme în relaţiile internaţionale şi deci să creeze temporar o nouă ordine politică” şi care oferea „anumite avantaje suplimentare pentru întreprinderi din interiorul său ori pe care le proteja, avantaje pe care nu le acorda «piaţa», ci care erau obţinute prin presiuni politice”: Wallerstein, „Three Hegemonies”, p. 357.

52. Această idee poate fi identificată în influenta lucrare a lui Charles Kindleberger despre economia mondială interbelică, descriind un soi de „interregn” după hegemonia britanicilor, dar înainte de cea a americanilor. Vezi Kindleberger, World in Depression.

53. Vezi, de exemplu, Kennedy, Rise and Fall.

54. Calleo, „Reflections”. Vezi şi Rosecrance, „Croesus and Caesar”.

55. O’Brien, „Pax Britannica”.

56. Gallagher şi Robinson, „Imperialism of Free Trade”.

57. Vezi Robert Freeman Smith, „Latin America”, pp. 85-88. Cf. Cain şi Hopkins, British Imperialism.

58. Lieven, Empire, p. xiv.

59. Vezi, pentru o încercare de formulare a unei teorii economice formale a imperiului, Grossman şi Mendoza, „Annexation or Conquest?”.

60. Davis şi Huttenback, Mammon and the Pursuit of Empire.

61. Lundestad, American „Empire”.

62. Zakaria, Future of Freedom, în special p. 162.

63. Krugman, Great Unravelling, passim.

64. Vezi Kupchan, End, p. 153.

65. Pentru nişte exemple recente, vezi Joseph Nye, „The New Rome Meets the New Barbarians: How America Should Wield Its Power”, Economist, 23 martie 2002; Jonathan Freedland, „Rome, AD… Rome DC”, Guardian, 18 septembrie 2002; Robert Harris, „Return of the Romans”, Sunday Times, 31 august 2003.

66. Samoa Americană, insula Baker, Guamul, insula Howland, insula Jarvis, atolul Johnston, reciful Kingman, insula Midway, insula Navassa, Insulele Mariane de Nord, atolul Palmyra, Puerto Rico, Insulele Virgine şi insula Wake.

67. Joseph Curl, „US Eyes Cuts at Germany, S. Korea Bases”, Washington Times, 12 februarie 2003.

68. Statistical Abstract of the United States, 2002, tabelul 495.

69. Transcriere în New York Times, 26 februarie 2002.

70. Ian Traynor, „How American Power Girds the Globe with a Ring of Steel”, Guardian, 21 aprilie 2003.

71. Paul Kennedy, „Power and Terror”, Financial Times, 3 septembrie 2002.

72. Gregg Easterbrook, „American Power Moves beyond the Mere Super”, New York Times, 27 aprilie 2003.

73. Kennedy, Rise and Fall of the Great Powers, p. 519 [ed.rom. p. 457].

74. Porter (ed.), Atlas of British Overseas Expansion, p. 120.

75. Vezi, de exemplu, O’Hanlon, „Come Partly Home, America”.

76. Îi sunt recunoscător lui Christopher Bassford de la National War College pentru că mi-a atras atenţia asupra acestei hărţi.

77. Priest, Mission, p. 73.

78. Sintagma mare putere este tot un eufemism. Pe vremea când se folosea în mod curent, toate cele cinci state desemnate astfel – Marea Britanie, Franţa, Rusia, Austria şi Reichul – erau sau posedau imperii.

79. Kennedy, Great Powers.

80. Deşi lucrarea Decline of the American Empire a lui Hanson a apărut încă din 1993.

81. Potrivit lui Charles Kupchan, de exemplu, „Europa [va] ajunge curând America din urmă… pentru că îşi uneşte forţele, punând la un loc capitalul intelectual şi resursele impresionante deţinute deja de statele sale constituente”: Kupchan, End, pp. 119, 132.

82. John Mearsheimer îşi încheia volumul determinist din punct de vedere economic intitulat Tragedy of Great Power Politics cu acest verdict sumbru: „Statele Unite au un interes profund să vadă creşterea economică a Chinei încetinind considerabil în anii următori”. Cu alte cuvinte, în cazul în care China ar continua să se dezvolte, Statele Unite ar înceta să mai fie puterea dominantă în Asia: Mearsheimer, Tragedy, p. 402, Cf. ibid., pp. 383 şi urm. În mod ciudat, Rusia este pusă la socoteală de două ori în tabelele lui Mearsheimer, iar datele comparabile referitoare la America sunt omise.

83. Vezi Huntington, „Lonely Superpower”, p. 88.

84. Todd, Après l’Empire.

85. Calcule bazate pe date din Maddison, World Economy, anexa A. Un studiu realizat de Goldman Sachs estimează că producţia Chinei ar putea-o depăşi pe cea a Americii până în 2041.

86. Maddison, World Economy, p. 261, tabelul B-18.

87. Banca Mondială, baza de date Indicatori referitori la dezvoltarea mondială. Un dolar internaţional este o unitate imaginară ce are aceeaşi putere de cumpărare prin raportare la produsul intern brut al oricărei ţări ca şi dolarul american în Statele Unite. Această ajustare elimină efectele fluctuaţiei cursurilor de schimb şi ale diferenţelor de preţuri între ţări pentru mărfuri echivalente (un Big Mac costă mai mult în Statele Unite decât în China). Măsurarea venitului şi a producţiei în dolari la valoarea curentă dă cu totul alte rezultate. În 1980, folosind dolari la valoarea curentă, partea Statelor Unite din producţia mondială era de doar 10,6%, aproape o treime faţă de astăzi. Şapte ani mai târziu crescuse la un sfert, cea mai mare cotă după 1960, iar între 1995 şi 2002 a ajuns de la un sfert la o treime. Observaţi că venitul este aici venitul naţional brut, care (potrivit definiţiei date de Banca Mondială) este „suma valorii adăugate de toţi producătorii rezidenţi plus orice impozite pe produse (minus subvenţii) neincluse în evaluarea producţiei plus încasările nete ale veniturilor primare (remunerarea angajaţilor şi venitul din proprietate) din străinătate”. Criteriul de măsurare a producţiei este produsul intern brut, care (tot potrivit definiţiei date de Banca Mondială) „este suma valorii adăugate brute de toţi producătorii rezidenţi în cadrul economiei, plus orice impozite pe produse şi minus orice subvenţii neincluse în valoarea produselor. Se calculează fără a efectua deduceri pentru deprecierea unor active manufacturate sau pentru secătuirea şi degradarea unor resurse naturale”.

88. Deşi aceasta nu este realmente comparaţia potrivită. Dacă adunăm estimările lui Maddison privind produsul intern brut al Marii Britanii şi al tuturor coloniilor sale în 1913, totalul (ajustând la puterea de cumpărare) ajunge la peste 20% din valoarea produsului intern

brut mondial estimată de el. Ar putea fi deci mai corect să spunem că economia de astăzi a Statelor Unite şi economiile combinate ale Imperiului Britanic de acum un secol reprezintă părţi aproximativ egale din producţia mondială.

89. http:grassrootsbrunnet.net/keswick-ridge/mcdonalds/history_of_expansion.htm. Teoretic, McDonald’s nu deţine aceste restaurante, ci le vinde francize proprietarilor restaurantelor. Este tot mai mult la latitudinea acestora să adapteze produsele McDonald’s pentru a se potrivi gusturilor locale. Totuşi, inspectorii săi se asigură că francizele respectă standardele privind calitatea servirii şi a mâncării stabilite de McDonald’s în Statele Unite.

90. Neil Buckley, „Eyes on the Fries”, Financial Times, 29 august 2003.

91. Coca-Cola Company 2002 Annual Report 2002, p. 44.

92. Office of the Undersecretary of Defense (Comptroller), „National Defense Budget Estimates for FY 2004” (Green Paper), martie 2003.